Creatii literare - VINTILĂ ANASTASESCU

VINTILĂ ANASTASESCU

S-a născut în satul veşniciei, Isvoarele, judeţul Giurgiu, la 30 octombrie 1931. Începând din 1994, a participat la viaţa culturală, la diverse cenacluri din Bucureşti: Amurg Sentimental, Perpessicius, Ion Minulescu etc şi a început să publice poezii, eseuri, recenzii la diverse reviste de cultură şi artă şi antologii colective.

Debut editorial în 2003. Volume de poezii publicate: „Imn pentru părinţii mei” (2003), „Veşnica lumină, omul” (2003), trilogia „Tragedia umană” (2008), „Iubirea dă rod în vers” (2009) şi „Poema versului trist” (2009). Romane publicate: „Destine ignorate, interzise, distruse” (2006); „Străina iubire” (2009), „Ultima iluzie” (2009), „Ultima şansă” (2011), „Viaţa în crângul cu tei” (2012), „Procese… procese” (2014). Roman în curs de editare: „Pe-a vieţii cărare strâmbă”.

I ÎŢI MULŢUMESC, IUBIRE!

Vara mă-mpresoară cu lumină

Şi-mi dăruie senin şi sete de-a trăi,

Liric vers, polenul din stamină –

Cu gând idilic din luminată zi!

II SATISFACŢIE

Satisfacţia iubirii mă îmbată,

Trecându-mă în solară zi

Iar dorul cu taina preschimbată

E frumuseţea versului ce-l ştiu!

III ZBOR

Nu-i legendă din cartea cu poveşti,

Fantazând despre Icar şi Manole,

Ci doar ecoul în care tu trăieşti

Între menestreli crini şi gladiole!

IV SUNTEM

Suntem un cântec amândoi

„Trecând în risipiri ca norii”

Suntem izvorul iubirii în şuvoi

Or zbor primăvăratec de prigorii.

V UMANĂ…

Primăvara ne poartă

între cer şi pământ

logos solar şi vie soartă,

pecete de albastru cuvânt!

VI ULUIRE

Năvălire de gânduri

În primăvara vieţii

Cu primeniri de sensuri

Arzând albul zăpezii!…

VII ILUZIE

Mă-ntorc lumină în EU,

Prin muncă spre moarte

Trec mereu, mereu

Şi port pe umeri sens de soarte.

VIII

Nu ies din decor

prin scripturale fapte –

revigorez filon de zbor

cu tainic început de şoapte.

DEDICAŢIE

O, tu, femeie, din lumina culeasă

Eşti cânt de iubire din sensul tăcut

Versul anotimpurilor în tine le-ascult

Când în braţe făptura-ţi o frunză se lasă,

„Vestindu-mi că-i vremea de-un nou început!”

Vers de lumină eşti şi măr interzis!

Nu-mi pasă!

Eşti lacrima în care stejar am crescut…

Prezentul mă-mbată, iubirea e-n casă

În braţele tale mă simt prunc nou născut

„Vestindu-mi că-i vremea de-un nou început!”

Îngân bucuria cu-n „popas în lumină”

Şi-mi îmbrac sufletu-n albastru amor,

Ştiind că feerica-ţi făptură e dor din dor

Sub jăratecul de lună plină.

Rămâi în inima mea poem tăcut

„Vestindu-mi că-i vremea de-un nou început!”

ÎNTR-O ZI

Într-o zi ca oricare alta –

Voi fi cuvânt zămislitor,

Voi fi, de ce nu, înalta

Iubire înzidită în dor din dor.

Între mine și tine – spații

De-o zi – iubiri neadormite –

Pline de fuziuni lirice, vii,

Niciodată, de zei, strunite,

Într-o zi fără sfârșit,

Sufletele noastre, cer în mirare

Se regăsesc în marele infinit

Într-un semn de întrebare!

Într-o zi te-am iubit

Cu verbul luminii în mine te-am zidit!

APROAPE

Aproape, aproape, aproape

sunt de cer, de iubirea cristal,

În bulboane de tinere ape

mă zbat ca să ajung la mal.

Mai scriu un psalm la altar

Și timpu-l preschimb în iubire

Și anii mei plini de har

Devin a lumii dăinuire…

Simt lacrimi sub obosita pleoapă

Și geana luminii din cer o sorb

Ca lebăda neagră trec pe tăcuta apă

Și pe mal sunt „marele orb“.

Contents