Creatii literare - MIHAELA AIONESEI

MIHAELA AIONESEI

Născută la 6 decembrie 1971, la Paşcani. Absolventă a Colegiului Tehnic de Comunicaţii „Nicolae Vasilescu-Karpen”, Bacău. Stabilită din 1982 în municipiul Târgu Secuiesc, a lucrat ca electromecanic transmisiuni la Direcția Județeană de Poștă și Telecomunicații Covasna între 1990-1999.

Redactor colaborator la revistele: „Ritmuri brașovene” (Brașov), „Vatra Veche” (Târgu Mureș), „Rotonda valahă” (Râmnicu Vâlcea).

Volume publicate: Cerșetori de stele, Bacău, 2011; Anotimp (i)legallumina, Bacău, 2013; Insomniile bufniței, Timișoara, 2014; Surâsul dintr-o lacrimă, Timișoara, 2015; Cămașa de sare, Târgu Mureș, 2016; Anotimp sihastru, București, 2016; Zodia palmelor tale, Brașov, 2016.

Prezentă în peste 20 de antologii de poezie și în numeroase reviste: „Actualitatea literară”, „LitArt”, „Convorbiri literare”, „Vatra”, „Rotonda Valahă”, „Plumb”, „Luceafărul de dimineață”, „Nord Literar”, „Conta”, „Argeș”, „Feed-back”, „Vatra veche”, „Luceafărul”, „Oglinda literară”, „Boema”, „Agora literară”, „13 Plus”, „Fereastra”, „Orient Expres”, „Sintagme literare”, „Algoritm literar”, „Spații culturale”, „Caietele de la Araci”, „Claviaturi”, „Regatul cuvântului”, „Ritmuri Brașovene”, „Conexiuni” (New York, SUA), „Observatorul” (Toronto, Canada), „Lumina” (Panciova, Serbia) ș.a.

ÎN SÂNUL SATULUI

Săteni cu diminețile pe frunte

și sudoarea în sân mărșăluiesc

țarina sfântă-i cheamă în fiecare zi

ca un clopot la liturghie

în care își împărtășesc mâinile cu trudă

fiecare durere –

așchie înfiptă temeinic în suflet

lasă uitarea să treacă

urme de șine rămân

și un oftat prelung le stă pe umăr

ca o bufnița rătăcită pe stâlp

noaptea treieră mărăcini

pentru macii câmpului

dau drumul la răni

cum ar da drumul la câini

a doua zi fac retur din poartă

până-n câmpiile descărnate de umblet

zbaterea lor –

rodie necoaptă încă

timpul –

tăietor mult prea grăbit

și roadele se lasă așteptate

zădărnicia nu mai roade

supurează din toți ulucii

se rostogolește înapoi pe prispa

casei

bucata de lut osândit

oftează cu piatra tocită în dinți

se frânge tainic precum

spicul de grâu pentru pâine

prin lumina ghimpată

umbra vineție sărută crucifixul

ca ultimă rugă

și Dumnezeu iartă…

ȚARINĂ SFÂNTĂ

…Şi în genunchi de-ar fi să-ți port iubirea

prin cerurile mele grele

cărări aș face să-ți mai sărut o dată

lutul răscopt de-atâtea frământări

să mă strecor în sânul verii cu miros de fân

al cărul dor doar tu poți să-l alini.

…Şi de-ar fi să nu mă mai întorc

furată de oarece năluciri albastre

i-aș spune lacrimii să cate în scorburi

conturul mâinii ce mi-a legănat

în puf de păpădii copilăria.

…Şi dacă am să uit de vatra părintească

cu motoceii prinși pe la fereastră

și umbre așteptându-mă în prag

mai lasă-mă în taină iertare să cerșesc

sătucule cu iz de Maică Sfântă

și-apoi pribeagă am să pornesc spre

altă casă.

SCOATE, DOAMNE, PLUGUL GREU

Tot mai hămesit mi-e oful

cel cosit de atâtea ori

osândit e să trăiască

sub papucul tuturor.

Cât aș vrea Doamne să știi

câți mă leagă

și mă anină în bătaia soarelui

fără niciun fel de vină.

Cât aș vrea măcar să vezi

cât mă străduiesc să strâng

mărăcinii de prin vie și cu lacrimi

scormonite din pământ

cum încerc să-ți țes o ie.

Scoate Doamne plugul greu

și ară în sufletul meu

toate bălăriile

până încolțesc pe câmp

glasul ciocârliilor

să nu mă mai simt

ca un pui de cuc nătâng

fără pâine

fără masă…

ÎNTRE STRĂINI ÎNCHIN SINGURĂTATEA

Șoptesc icoane pe la colțuri

în limba neamului uitat

ferestrele se sparg în cioburi

de-al cucuvelelor cântat

mă sfredelesc cuvinte goale

în mine crește un lung oftat

mătănii fac negrelor țoale

mi-ascund un zâmbet amputat

sub dom plâng rugi mistuitoare

dorul de-acasă neîmpăcat

așteaptă ploi mântuitoare

să-i spele fruntea de păcat.

GÂRBOVIȚI DE GRIJI MĂRUNTE

Înfloresc pe câmpuri macii

pajiștile se albesc de miei

bătrâna vatră încă simte gustul mierii

în florile de pelin

cărând istorii în sinele spălat de atâtea ori

cu praf de pușcă.

Mai arde în suflet o speranță

un dor înfipt într-un mănunchi de

busuioc

o horă bătrânească un loc bătut

așteaptă îngenuncheată să

pornească.

Pe vechiul drum ce duce spre cătun

mai cântă ciocârlia mai latră un câine

vântul mai sărută mâna de țărână sfântă

doar noi tot mai tăcuți din an în an

ne gârbovim de griji mărunte

și auzim durerea șoptită de-o lăută mută.

Contents