Creații literare - IOANA SANDU

IOANA SANDU

Ioana Sandu s-a născut la 30 ianuarie 1942, în oraşul Drăgăneşti-Olt, judeţul Olt. Este licenţiată a Facultăţii de Geologie-Geografie a Universităţii din Bucureşti, promoţia 1965. Debutează cu poezie în 1983, în revista ,,Astra“ din Braşov, cu o prezentare semnată de poetul Gheorghe Tomozei.

Editorial, debutează în 1985, cu volumul Zori de zi, la editura Albatros. De atunci, a mai publicat: Leagăn de nisip (2006), Punctul de sprijin (2007, cu o prefaţă de Constanţa Buzea), Cuvântul cel necuprins (2008), Cartea din foc (2009), Umărul vântului (2011, cu o prefaţă de Barbu Cioculescu), Aventuri lăuntrice (2013, cu prezentări de Barbu Cioculescu, Horia Gârbea), Braţe de apă (2015) etc.

Este membră a Uniunii Scriitorilor din România, Filiala Poezie, Bucureşti.

M-ai desprins din tine

şi eu m-am agăţat în plin vârtej de

inima ta

cu încă două învieri,

ai suflat o gură de aer pe capul umed,

pe mâna întinsă ţie

şi eu m-am zbătut sub fruntea

rugăciunilor tale

m-ai rupt din trupul tău

mi-ai dat zece degete întregi

piele din pielea ta

şi sânge din sângele tău

dar nu m-ai dezlegat de spaimă

mii de noduri

sunt pe legătura subţire

a îndurărilor noastre.

***

Cu vorba prelinsă pe piatra lucie

Stau împotriva prăpădului. Tu ştii cum

am fost aruncat peste punte

în gheara invidiei şi a fărădelegii,

ai văzut sufletul fulgerat,

ai gâfâit lângă el în vamă.

mi-ar prinde bine să cunosc alte suflete

de care te îngrijeşti,

să le văd cum se primenesc cu tot dragul

când îşi probează recunoştinţa,

cum se spală între ele pe cremenea

iertătoare,

cum se aştern,

cum adorm…

***

După mine luneca timpul pe scări

treaptă cu treaptă

fără zgomot, a ajuns galben de ceară

în toiul rugăciunii

se întindea la dreapta limanului

se lumina,

urca spre focul hrănit de el însuşi

cu pietre,

culegea câte o plămadă

când răsfoia paginile

şi ele îi răpeau cina

pentru mai multe seri,

zidea cărţile în chip miraculos

pentru o casă

ca lumea.

***

Sub ziua soarelui care începe,

eu zic să vorbim despre acelaşi lucru

de-atunci

spus de tine cu sperietură, de cum am

deschis ochii.

Era ger de crăpau pietrele

şi lumina de azi se stingea,

nămeţii trecuseră de grinda casei,

mergeai prin tunel

până la răscruce

despre zăpezile de atunci să-mi

vorbeşti,

ele au rămas în celule

n-am scăpat de frig,

de groaza îngheţului care te găseşte

oricând şi oriunde,

inima bate-bate şi se opreşte. O prinde

vârtejul în chingi,

se cutremură pământul şi cerul.

Mi se întâmplă şi vara când e arşiţă mare,

nu apuc să ud buzele,

să uit de sete până trec drumul.

Tu ştii că eu am îngerii mei,

Îmi aparţin până la ultima călătorie

aşa cum şi eu îţi aparţin cu tot sporul îndurării.

Astăzi mi-e bine, dar du-mă în stradă!

Aglomeraţia şi zgomotul sunt lipite

de trup,

cresc şi cad mai mult pe dinăuntru,

răzuiesc fiecare moment pe linii adânci

cu puncte care îşi pierd repede

identitatea.

Îngerii vin pe urmă şi spală petele

întâmplătoare,

suflă rănile pe deasupra norilor

neschimbat este semnul dumnezeiesc

sub care m-ai născut,

albeşte

şi respiră cu mine.

***

Ajută-mă să păstrez albul smereniei,

se împuţinează când se amestecă

poruncile peste el

scade vlaga,

se schimbă mai des locul îngăduinţei

imunitatea fragilă nu mai poate

reproşa nimic

pe orice urmă

se alege câte puţin din izbitura

ce nu te lasă să urli,

numai te osteneşte

cu miezul conştiinţei făcut zob

lângă tine.

***

Trebuie să fii alesul Domnului,

fericit între cei puţin fericiţi

dacă uiţi atât de uşor că nu trăieşti cât

pământul,

că nu-ţi va veni rândul niciodată

în laţul de întunecare.

Iarăşi pictezi cuvintele pe rânduri şi

le glorifici.

Pe fiecare, pe un liman bine căptuşit.

Fixezi întâlniri pentru o săptămână

şi încă pentru un an, uite-aşa, cu

Maica pe umărul tău

la una singură dacă te duci,

eşti în nemărginirea binecuvântării

cu grija ei

în duminica ta,

în sufletul alb-liliac al celui milostiv

către cel păcătos.

Contents