Creatii literare - MARIAN ILIE

MARIAN ILIE

S-a născut la 12 ianuarie 1950 în Gulianca, județul Brăila. Absolvent al Universității București – limba turcă în 1973. Cu un an înainte a avut loc debutul literar, în revista „Amfiteatru”.

Volume publicate: Dreaptă dragostea mea Mellactonia (2007), A doua Scrisoarea III (2010), Cântece din Prepeleac – Cronică pictată-n rime (2011), Lampa mea cu gânduri mov (2012), Chemările Necuprinsului (traducere din poetul turc Fazil Hüsnü Dağlarca, 2013), Cuvintele, oh, cuvintele (2015), Tristeți pontice – Dalgalarin Hüznü (2017).

FRUNZA CARE-MI ȚINE UMBRĂ

În joaca asta parcă tot mai sumbră

Cu mult ‘nainte să fi fost să fiu

Mă conturam în flux liliachiu

În însăși frunza care-mi ține umbră

Și tot pe-atunci în mijloc de păduri

Împresurat de arșiță ori ploaie

În pacea-ntrețesută-n reci războaie

Eu îmi crestam pe-ntindere nervuri

Mă-ndestulam cu seva din pământ

Prefigurând păduri din seva-aceea

Ce hărăzea bărbatului femeia

Și preschimba foșnirea în cuvânt

Da, eu sunt frunza care umbră-mi ține

Și umbra frunzei mele însăși mi-s

Clădesc tăcut realitat-n vis

Și visul curge slobod peste mine

Reverberez la orice adiere

Cu foșnitor-frunzișul din păduri

Mă las captiv flămândei mele guri

Care-n cuvinte-nveșmântat mă cere

Trudesc tăcut la alte începuturi

Lăsând pădurii Facerea deplină

Și resorbind cuvinte din lumină

Mă-mbrac mereu în frunză și mă scutur

CÂNTEC ÎN GÂND CU CAI

Motto: Hei, caii, surii mei cai

Cum se făcu de plecară

Hei, cai, blânzii mei cai

Din lanuri de orz și secară

Hei, cai, fără tropotul lor

Alunecând sub potcoavă

Hei, cai, verde mohor

Lumea e parcă bolnavă

Aș ieși iar cu tata la coasă

Pe un clin nu departe de sat

Că mi-e dor de otava cea deasă

Și de câmpul ce nu m-a uitat

Tata însă se duse la Domnul

A luat lama coasei în cer

Unde-acum stă și-și deapănă somnul

Iar lama lucește stingher

Parc-o viață de om irosit-am

Să sar stânci să trec munte să zbor

Până-n iarba în care ursita-mi

Mă-nvelea în miros de mohor

Aș cosi iarba-aceea-nspicată

M-aș ascunde-n mirosu-i subtil

Și alături de bunul meu tată

M-aș face odată copil

DURERE DE DOR

Mă doare maică doru-n gând

Mă dor durerile de neam

Şi limba-n care gânguream

Când eram prunc mă doare când

Cuvintele nu-mi mai ajung

Singurătatea să-mi declin

Când cad cosiţi la rădăcini

Copacii neamului în crâng

Nu-i doru-acela bărbătesc

De coapsa vreunei femei

E-un nor galactic de scântei

Sub care mă adeveresc

Pulsar de iască precum mi-s

Rătăcitor prin spaţiul viu

În care ard şi simt şi scriu

Degravitându-mă în scris

E setea cremenii din trup

Adulmecată de amnar

Ce mă izbeste şi tresar

De mă risip şi mă regrup

Pe limba verde-a bobului

De pe întinsele tarlale

Ale credinţei dumitale

Sub muntele pe care-l sui

Rostind cuvinte ca tămada

Îmi curm durerile cu ea

Din ce tot beau tot aş mai bea

Să uit tot ce va să se vadă

Mi-e-un dor placat cu praf stelar

Întru cuvânt să mă-nfirip

Că-s risipit şi nu e chip

Să înfrunzesc într-un stejar

Mi-e dor cum înfloresc salcâmi

Să mă cocoț pe curcubeu

Să-i țin ison Lui Dumnezeu

La noua-i Facere de lumi

COPACII

Copacii strigă din frunze

durerea pământului – toată,

arsura din raza de soare şi

cea dintru lava adâncului

strigăte sunt de copaci

Sufletul meu e pământul

gândul meu e întinderea cerului

cum să exprimi în cuvintele

cele molatece pline de baterea

golului lor tânguirea pământului

arşiţa dinlăuntrului tău

năvălind dimineaţa când roua

aşterne pe frunze doritul răsfăţ

cum altfel decât căutându-te

prin stelele cerului

Și totuși există candori

înlăuntrul de noi – priveliști

învelite în fraze mustind

adevărul rostit prin tăcerea

aceea adâncă a cerului gurii

CRUCIFICARE

Sunt cel ce tot învăţ să fiu

Târât pe valuri de vechi zbaturi

Sunt numai ce citesc și scriu

Şi ce trăiesc de nu mă satur

Sunt umbra Zeului Eon

Ce se-mpământeni în mine

Rod de ruxandră şi ion

Înfrunzăriţi de endorfine

Şi tot eu sunt când mă preschimb

Într-un zemos altcineva

Când mă învăluie-acel nimb

Vălătucit din carnea ta

Ah, carnea trupului ce-l duci

Spre proaspată crucificare

Pe simturile mele – cruci

Unde te pleci a închinare

Şi, vai, cum prind a rezona

Din fibră-mi împânzind octava

Acoperit de carnea ta

Țintuită ce reînvia-va

Cum să mă satur spune tu

Trăind asemenea poveste

Când trupul tău cel care fu

Îl cântă fibra mea – și este

Contents