Creatii literare - GIM LAURIAN

GIM LAURIAN

Născut în Romania, ochiul ancestral al omenirii, la 15 mai 1949, comuna Rociu, judeţul Argeş, scriitor, profesor, editor, absolvent al Facultăţii de Filosofie a Universităţii Bucureşti, director artistic al revistei „Poezia – Şcoala de la Bucureşti” – 1993. Publică în diferite ziare şi reviste, cronici, eseuri, articole, poezii, meditaţii filosofice, epigrame. Este prezent în antologii (Rumano Poemoj) în limba esperanto, California, USA, 1990, Ţie Doamne – Amurg sentimental, 2000.

Debut – Cenaclul literar Nicolae Labiş, condus de scriitorul Eugen Barbu. Redactor la revistele Paradox şi Dor de dor. Premii – USR la Festivalul de literatură – Moştenirea Văcăreştilor, Premiul Special al Juriului din Piteşti – Argeş, 1986.

Medalia de aur ABI, USA, 2002.

Volume – Exil în viitor, 1999; Eminescu şi Descartes – Introducere în filosofia comunicării, 2000; Un soldat iese din rând, 2004; Supersignol, 2006; Poeme plovdivine, 2007; Şahul reginei, 2008, Eminescu e stema prezentului continuu, 2014, Sarmizegetusa sonetelor secolului al XXI-lea, 2017.

Poemele şi studiile au primit recunoaşterea valorii lor literare de către personalităţi de prim rang ale culturii române. Din 31 august 2013 este onorat cu Titlul de Fiu al Argeşului şi al Muscelului.

SONETUL IUBIRII

Catifelându-și fruntea, Apollo cel vestit

Sare din lumea lui cu lira în spinare,

Precum ostașul ține în baionetă un soare,

Ce-așează al nostru har să dea de-un infinit.

Serenitatea-i fu adolescenţa, care,

Aprinsă de dreptate, ea arde-ntr-un pomet,

Cealaltă jumătate îl doare pe poet,

Născându-te din ce în ce mai mare

Înveșmântate imnuri și ode triumfale

Sunt lacrimi adunate în pocale;

În rest poetul petală e, tumult.

Dar vezi, sonetul vrea să-ți spună

Nu „Leka noșt!”, ci „Noapte bună!”

Esențele iubirii… Chiar mai mult!

DE DOR DE ÎNGERI

De dor de îngeri spre raiul ne-mpietrit

Domnesc peste corole, peste primăvară

Și mă privesc în tarabosteși către țară;

Măr de icoană cu trupul spovedit.

Sunt fericit ca Domnul osândit

Ori ca poetul care scrie-ntâia oară

Dumnezeiescul vers, ce te-nfioară,

Reprezentând neantul netopit.

Hristoși de bici, de cer și de abis,

Noi toți țintim să fim acolo,

Căci este scris: Există-un Paradis!

Chiar Dumnezeu, El Însuși e-o dovadă:

Punând în mână raze lui Apollo,

Când îngerii-și rup aripa-n zăpadă.

L-AM RĂSTIGNIT, BĂTUT ÎN CUIE

L-am răstignit, bătut în cuie,

Surpând imperiul din marele atom,

Ca să se simtă cerurile-n om

Cu chipul de netrebnică statuie.

Dar El e crucea care suie

Neantul sub povara mântuirii,

Ce-aprinde din călău mortul iubirii,

Duhovnicit de imnul-ce învie.

Și îngerii au spus într-o ninsoare:

„El n-are timp, ci aripi la picioare!”

Și-au scormonit în mine un Iisus,

Poetul peste iarbă și rubine,

Iubirea dintr-o muză și o pâine,

Care curgea tot mai adânc în sus.

SCRISOARE LUI MIHAI EMINESCU

Sentimentele ne sunt niște luceferi,

Au stârnit iubitei starea curioasă;

Ești Mihai ca trena de mireasă

Pater Patriae printre atâția nuferi.

Secolii electrici îți oferă-n dar,

POEZIA multe mai vie decât mâna,

Scot aripi din fusul meu orar

Zei al lumii, învățând Româna.

Tu ne aperi Țara și conturul ei

Mai presus de toate locul de iubit,

Iambii suitori și florile de tei.

Ca și mierea care s-a topit,

I-ai dat timpului pereche de scântei;

Iliadelor, sfârșit și nesfârșit.

SONETUL UNIRII

Visam Calea Lactee și-o Unire,

Ascuns-adânc în suflteul zidit,

Cal alb intrând în veșnicii de mit,

Cum trece peste Dacia un mire.

Ca pe-o icoană veche te-am zărit

Alături de Zamolxe cel subțire

În cei ce-n respirări au pus zidire,

În Eminescu cel ce te-a-nnoit.

Ianuarie milenar îl ia pe Cuza

Și îl așază trăirilor curate

Să-l însoțească exilului cu muza

Și toți acei ce duc o carte-n spate,

Convinși că datoria-i o onoare,

Ducând rotundul țării în spinare

Contents