U

Creatii literare - GABRIEL CRISTIAN VULPOIU

GABRIEL CRISTIAN VULPOIU

S-a născut pe data de 23 ianuarie 1975, în București. Este licențiat în Geografie, specializarea Turism, și a urmat cursuri de specialitate pe ramura IT și Climatologie.

Debutul literar a avut loc în anul 2007, în volumul colectiv intitulat „Identități”. Volume personale: „Gânduri” (2015), „O petală de înger” (2016) și „Pe ramuri de vis” (2018).

Gabriel Vulpoiu este coautor la revista „Eminesciana” și la Antologia acesteia, publicație fondată și coordonată de maestrul grafician Mihai Cătrună. De asemenea, participă cu poezii la Antologia „Literatura din călimară”.

UITÂNDU-MĂ PE GEAM

Uitându-mă pe geam, văd o lume practic făr’ de sens,

Ce locuieşte şi se comp lace-ntr-acest univers pervers…

Luptând să-şi păstreze prin orice mijloace orizontul şters

Aşa… de fapt divers….

Uitându-mă pe geam, nu am cum să nu observ furtuna,

Ce ne răscoleşte pe dinăuntru, iar noi pasivi stăm şi-ntrebăm

întruna

De ce iubirea e aşa fierbinte şi de ce viaţa e doar una

Şi asta… nebuna…

Uitându-mă pe geam, mă văd plecând,

Nu am nici o hartă, traseul îl am fixat în gând

Iert ploaia ce plânge pe obrazul meu, plângând

Iubind, trăind, iertând.

Uitându-mă pe geam, văd ploaia ce continuă să cadă

necontenit

Nimeni şi nimic nu a anunţat-o, cum şi de ce a venit?

Să pună sare pe rana sufletului meu rănit

Sau să mi-l cureţe… şi-atunci eu îi urez „bine ai venit”!

Uitându-mă pe geam văd fericire, văd iubire, văd creaţie

Mă-ntreb ce rol am în această combinaţie

Mai suportă oare lanţul trofic a mea naţie?

Ce mai relaţie…

Uitându-mă pe geam, am văzut negrul nopţii cum acaparează

totul

Este timpul deci pentru o nouă zi

Noi provocări ne-aşteaptă, creşte potul

Şi atunci să te ţii…

LASĂ PLOAIA SĂ VINĂ

Lasă ploaia să vină,

Să ne spele de-orice vină

De-orice-i trist, iar inima uşor suspină

Iubire lină.

Lasă ploaia să vină, mereu şi mereu,

Oricum numai ploaie e-n sufletul meu

Nu mai pot crede la infinit, că sunt semizeu

Nu am curajul să privesc înlăuntrul meu.

Lasă ploaia să vină, să spele iubirea

Aminteşte-i să aducă înapoi nemurirea

Ca a încălcat iarăşi armistiţiul cu veţuirea

Şi ne-a adus în schimb pieirea.

Lasă ploaia să cada,

Precum lacrimile mele nesfârşite

Lacrimi, suferinţă, neputinţă, privirea mea nu poate

altceva să vadă

Zâmbetele dealtfel aspru poleite.

Lasă ploaia să cadă,

Poate aduce cu ea o lume mai caldă

Putea – va fericirea lângă noi atunci să şadă

Blândă şi calmă.

Lasă ploaia caldă de vara peste tot să se aşeze

Este singura care nu are cum să trişeze

Şi ne menţine simţurile mereu treze

Dăruieşte totm nimic nu vrea să păstreze.

CRED

Cred încă în iubire,

Deci încă nu am murit, sunt bine

Cerul cu pământul şi eterna lor contopire

Sufletul să-l aline.

Cred în nemurire,

Paradisul este aici pe pământ, spre a noastră preasfântă

mântuire

Spre a iadului cruntă nedumerire

Vaporizat instant de acest val de iubire.

Cred în metempsihoză,

Fiecare molecula de aer, fiecare celulă fiind însufleţită din

izvorul nesecat al zeilor

Se regenerează permanent, trecând în prealabil printr-o

diagnoză

Apoi prin hipnoză îşi reia autoritar mersul de-a lungul zilelor.

Cred în viaţa de după moarte,

Prin portalul interdimensional

în altă dimensiune nu ajungem duşi de soartă

Nici nu plecăm de fapt, trăim în paralel.

Cred în universurile paralele,

Acolo plecăm după ce aici aţa s-o găti

Nisip şi praf suntem, prea mici, nişte acadele

Mergem acolo după ce încă de aici ne-am pregătit.

Cred în moarte dar nu şi în eternitatea ei

Nimic nu este etern, doar sufletele noastre sunt

Iar sufletul nu este atins de moarte, nu este proprietatea ei

Nici cel mai negru, nici chiar cel de lut.

DINCOLO DE CUVÂNT

„La început a fost cuvântul!”,

Puternic precum tunetul sau vântul

Statornic dar totodată efemer ca gândul

Atunci când îi mai vine rândul.

Dincolo de cuvânt este trăire,

Emoţie, patos dar şi un pic de amăgire.

Timpul prea lesne o ia razna cu uimire

În faţa gândului, pregătit fiind pen tru jertfire.

Dincolo de cuvânt,

Noaptea şi-a pierdut pe veci raţiunea de a mai exista.

Leagănul unui nou început

Nu prea cred ca pentru viaţa aceasta.

Dincolo de cuvinte, am de ales din peste un infinit de căi,

Infinitul cel mai bun şi cea mai bună cale

Păzite straşnic de heruvimi şi îngeri răi

Iar timpul nu prea mai este cam deloc agale.

Cam totul conspiră dincolo de cuvânt,

Mai grav este că totul se face sub jurământ

Se pierde simbioza sacră dintre soare şi pământ

Nimic nu mai este sfânt.

Dincolo de cuvânt,

Nu mai este de fapt nimic

Puternicul nisip este acum purtat de vânt

Iar omul e atât de… mic…

Contents