Creatii literare - RADU CANGE

RADU CANGE

Radu CANGE s-a născut la 1 august 1943, în comuna Piua-Petrii, judeţul Ialomiţa, sat Brăiliţa. Debutat de Cezar IVĂNESCU în revista „Luceafărul”, în 1980. Se pare, după spusele lui Ion Cocora, că l-ar fi debutat, înainte de această dată, prozatorul Sorin Titel, în revista Orizont, prozator pe care nu l-a cunoscut personal.

A publicat poezie şi proză în revista „Luceafărul” mai bine de 30 de ani. A mai publicat versuri, proză şi eseuri, cronici literare în: România literară, Contemporanul – ideea europeană, Viaţa românească, Cronica Convorbiri literare, Ateneu, Argeş, Ramuri, Poesis şi în alte reviste şi ziare.

A avut emisiuni de versuri la radio şi tv. A mai publicat versuri în Belgia şi Germania. Eseuri despre Cioran, Eminescu, Ţuţea, Liiceanu. Este prezent în câteva dicţionare şi antologii de poezie, cum ar fi: Dicţionarul biografic al scriitorilor români, Dicţionarul scriitorilor români de azi, Dicţionar de autori – Poezia română între milenii (autor Geo Vasile), Călător în Arcadia – O antologie a scriitorilor din Ialomiţa (îngrijită de Şerban Codrin), Antologia poeziei româneşti de la S la XXL (îngrijită de Ion Barbu), Antologia revistei Convorbiri literare (Iaşi), dar şi în Nopţile de insomnie – Opţiuni livreşti (de Nicolae Oprea).

A publicat următoarele cărţi: Caietul debutanţilor (poezie, apărută în 1984), ALPHA (carte colectivă, poezie, 1984), Un Bărăgan apropiat (poezie, 1989, carte desfigurată de cenzură), Sufletul în palmă (poezie, 1995), Râsete în infern (poezie, 1998), Un poem pentru cel care vine (poezie, 2003), Paznicul muzeului (roman, 2005), Trece o blondă, trece o brună… (poezie, 2006), Lebăda şi magnolia (poezie, 2006), Elegiile negre (poezie, 2008), Vinerea singuratică (poezie, 2010).

Toamna lui Marin Preda

Prinsese toamna în mână

şi toamna mirosea

a frig.

Chiar crezuse

Că-i un fluture întârziat.

Erau doar

un om şi o singurătate.

Poem neterminat

Poate voi reuşi să lipesc

lumea viselor, toamnele

însingurate de teama copacilor,

orgoliul frunzei ruginite

şi alunecarea

spre o altă evadare.

Un copil

În parc, au căzut

zeci de mii de ochi

de frunze ruginite.

-Vieţii îi dă imbold

putreziciunea viitoare. –

Mai departe, un copil

rostogoleşte melancolia.

Un descântec anonim,

care se vrea miraculos,

mi se pare desuet.

Iată cum, fără să vrea,

anotimpul naşte o iluzie.

Bănuială

Toamna vine mânată

de nebunia poeţilor,

a nostalgiei lor pentru literă.

Aşa, mai pot şi ei să invente

alfabete noi, să dezlege runele

altui spaţiu, cu speranţa că vor

mai amâna cu încă o zi

întinderea balansată, la nesfârşit,

de lebede şi magnolii.

Alunecând

Nimeni nu poate ajunge

până la locul acela

numit Făgăduinţă.

E presărat

cu multă suferinţă.

Poate, ca la un semn,

îţi vei face rost

de o pereche de aripi

lustruite, de lemn.

Vei muri mândru,

dar nu vei zbura,

decât alunecând

pe moartea ta.

Dumnezeire

Umbre de îngeri cad în jurul meu,

Zboruri nepipăite de privire

Şi aripi largi care sporesc lumina,

Iar trupul meu devine diafan.

Zoresc la nu ştiu ce, ca-n amorţeală,

Mă-mpleticesc în pace şi-n iubire,

Iert toţi duşmanii, însăşi perfidia;

Pe mine doar nu am a mă ierta.

Doar în El

Când mâinile te dor de aşteptare,

Pe Dumnezeu chemându-L lângă tine,

O strălumină parcă te-nconjoară,

Şi-o linişte a sinelui, sublimă.

De simţi că n-a venit, El e pe-aproape,

Fii răbdător şi-ngenunchează-ţi firea,

Căci mântuirea este doar în tine,

Dumnezeirea sta-va doar în El.

Contents