Creatii literare - MARILENA VELICU

MARILENA VELICU

S-a născut într-o zi de iarnă (13.02.1961) în Cluj.

A absolvit Facultatea de Mecanică – Galaţi, promoţia 1982, care nu are nicio legătură cu poezia. Domiciliul actual este în Tulcea. A început să scrie poezii în toamna anului 2008, debutul fiind în antologia Liră în patru puncte cardinale – 2010. A mai publicat în: ANTOLOGII – Artă sfâșiată (2011), Vis și pasiune (2011), Amprente temporale (2012), Poeme hai hiu (2012), Spre tine Doamne (2013), Reverența cuvintelor (2013), O altfel de istorie a literaturii contemporane-vol. 3 (2013), Aripi de vis (2013), Revanșa cuvintelor (2014), Trepte-cronici literare, recenzii – Valentina Becart (2014).

VOLUME PERSONALE: Poeme pentru el (2011), Vise prăfuite (2012), Lasă-mă să cred (2012), Cafeaua de joi (2013), Clipă în Rai (2013), Cafeaua de joi volumul doi (2013), Dialog cu inima (2014), Cafeaua de joi-vol.3 (2015), Un ciob de lacrimă (2015).

APARIȚII: Revista BOEMA- Galați (2012-2015), Revista INFO – Tulcea (2011-2012), Ziarul OBIECTIV – Tulcea (2011), Revista CLIMATE -Târgoviște (2011), Ziarul IMPACT CULTURAL – Târgoviște (2012), Ziarul TRIBUNA – Sibiu (2013), Revista CENACLUL DE LA PĂLTINIȘ – Sibiu (2011-2014), Revista DOR DE DOR – DOR MĂRUNT (2014-2015), Revista CERVANTES – Satu Mare (2014), Revista STEAUA DOBROGEI (2014).

MAI TÂNĂRĂ CU-O TOAMNĂ

Mai tânără cu-o toamnă vreau să fiu

La pieptul tău de mine să nu știu,

Să stau așa un secol și mai mult

Bătaia inimii să îți ascult.

Mai tânără cu-o toamnă vreau să fiu

Pe cerul nopții versuri să îți scriu,

Lumina lunii cerc de foc stelar

Să-nvie fluturii din pântec, iar.

Mai tânără cu-o toamnă vreau să fiu

Să nu mă pierd prea repede-n pustiu,

De mână amândoi copii să fim

Și niciodată să nu-mbătrânim.

ATINGERI

Mi-atât de dor că mă apasă cordul

Ca un șacal flămând și însetat,

Și-n gât mă-neacă fără voie nodul

Născut din lacrimi care n-au secat.

Te văd, te strig, dar glasul nu te-ajunge,

Nici aerul din piept nu mi-e destul,

Natura, teiul înflorit te plânge,

Și versul meu de tine nu-i sătul.

E vară iar, căldura mă sufocă,

Prezența ta m-ar liniști puțin,

Iar mâna ta cu degete de rocă

Mi-ar fi pe trup… răcoare de satin.

CIOBUL DE IUBIRE

Mă-nțeapă-n suflet ciobul de iubire

Rămas acolo de la ultimul suspin,

Când deliram strigând o fericire

Și-n loc de trandafir primit-am negru spin.

Azi brațele-mi atârnă-a neputință

Nu pot îmbrățișa nici stelele ce mor,

Citesc în coada versului, sentință,

Și mă retrag încă o dată din decor.

Mă-nțeapă ultimul cuvânt în tâmple

Las ochii grei să-și verse fluviu-nvolburat,

Iar cu amarul lor cupe să-și umple

Să nu mai plângă iar în versul meu curat.

POATE VII CĂ-I LUNĂ PLINĂ

A-nceput să bată vântul, respirația-i flămândă

De răcoarea și cuvântul ce stăteau de-un timp la pândă.

Un amar de vreme caldă moleșise tot în cale,

Acum nările se scaldă în răcoarea dinspre vale.

Poate plouă pe la munte, poate marea se frământă,

Vreau un strop cât un grăunte peste tâmpla mea căruntă

Să izbească cu răceală și cu zgomot de ceasornic

Dorul încuiat cu yală într-un trup atât de dornic.

Îmi las pleoapele să cadă, mângâiate de-adiere,

Și dau vântului drept nadă, trupul gol spre mângâiere.

Poate plouă cu săruturi, poate vii că-i lună plină

Să trezești în mine fluturi și alintul de felină.

Contents