Creatii literare - RODIAN DRĂGOI

RODIAN DRĂGOI

Structural, poetul aparţine expresionismului nostru ţărănesc – bine conturat în câteva din sistemele poetice interbelice – unde lirismul este bântuit de o melancolie fără nume, ca de un rău fără leac, parcă urmare, ca în basmul atât de românesc al lui Ispirescu, a încălcării interdicţiei de a trece prin „valea plângerii”, locul dorului de acasă, al nostalgiei sfâşietoare după o lume nemaitrăitoare decât în încântătoarele amintiri ale identităţii cu sine.

Înregistrându-şi acut sau în surdină tristeţea, Rodian Drăgoi nu-i explică însă motivele; cu instinct poetic el nu-şi constată ori comentează „dezrădăcinarea”, ci o trăieşte inefabil. Poezia sa, chiar şi cea de dragoste, este dominată de figuri ale absenţei şi singurătăţii: frigul toamnei şi al iernii, zăpada îngheţată şi tăcuta ninsoare, lacrimile mamei, plânsetul pământului, imagini ale nerodirii şi oboselii, un lexic al negaţiei traducând sentimentul difuz al înstrăinării.

Sunt cultivate cu insistenţă procedee ale indeterminării – întrebări lăsate fără răspuns, pronume nehotărâte (cineva, nimeni) – vagul spaţial sugerând aici o „neaşezare”, o continuă rătăcire (nicăieri, niciunde). Îi răspunde în alte poeme un bucolism elegiac reconstituind din fragmente un sat al memoriei ca un eden îndepărtat şi rustic definitiv pierdut.

(…) …dintre versuri răsar mereu imagini frumoase de certă invenţie lirică. Poet remarcabil este Rodian Drăgoi în poemele unde metafora de sorginte modernă se îmbină firesc cu lexicul şi forma tradiţională reflectând dimensiunile unei puternice sensibilităţi.

ALEXANDRU CONDEESCU, 1984

DE LA MINE PÂN’ LA TINE

(baladă)

De la mine pân’ la tine

e-o pădure de albine

şi un prinţ pe cal călare

ce-a pornit la vânătoare

te-aşteaptă la drumul mare

cu tot drumul în spinare.

Fată cu miros de fiară

vii năpraznic pe sub seară

şi-mi dărâmi casa cu sânii

peste strigătul fântânii.

Pe sub geana ta umbroasă

trece dorul meu la coasă

şi de nimenea nu-i pasă

iar în umbra lui pe jos

vin şi eu – tâlhar frumos.

CINEVA MĂSOARĂ LUMINA DIN MINE

Înnebunesc copacii de-atâta dimineaţă

şi drumurile curg încet spre râu

cineva măsoară lumina din mine

câmpia bate din aripi de grâu

apoi se dezbracă de cuvinte cuvintele mele

rădăcinile zilei rămân în calendar

pădurile intră în casă

cine a făcut întunericul atât de amar?

MAMA ÎŞI ÎMPACHETEAZĂ PLÂNSUL ÎNTR-UN ZIAR

M-am trezit cu o flacără pe umărul stâng

pe cămaşă singurătatea se-ntinde ca o

pată de sânge

cu ochii deschişi dormea poemul în mine

luna e-o rană şi clipa aceasta mă strânge

vântul se sparge în ţăndări de geam

drumul spre tine trece mereu printr-un nor

mama îşi împachetează plânsul într-un ziar

în rafturi cărţile respiră liniştitor

TREZIRE ÎN IARNĂ

Când m-am trezit din ceasul acela de somn

am găsit sticla ferestrei

îndoită de vânt

peste câmpia cu arbori ruginiţi de toamnă

şi ape colorate de cântec

căzuse zăpada

prietenii mei jucau a bucurie

cu tâmple încrustate de ger

eu cu pereţii încărcaţi de glasul mamei

am alergat lângă jocul lor

Contents