CREAȚII LITERARE - EDUARD DORIN ENE

S-a născut la 3 august 1955, în Iași. A studiat Școala militară de ofițeri activi de tancuri și auto „Mihai Viteazul” din Pitești, apoi Universitatea „Politehnica” – Facultatea de inginerie mecanică, specializarea mașini și echipamente termice, Universitatea „Spiru Haret”, Facultatea de Drept. A urmat cursul postuniversitar de management logistic și cursul postuniversitar unic de conducere pentru ofițeri ingineri (Academia Tehnică Militară). Este doctor în științe inginerești (domeniul electronică și telecomunicații, megatronică).

A publicat:

– „Monitorizarea și comanda electronică a sistemului de răcire al automobilului”, Editura Academiei Forțelor Aeriene „Henri Coandă” Brașov, 2007, I.S.B.N. 973-8415-38-1.

– „Îngerul a strigat – In memoriam Veron”, epigrame, catrene, poezii, Editura Arvin Press – București, 2007.

– „Mică ești eternitate – In memoriam Veron”, epigrame, poezii, Editura Inspirescu – SatuMare, 2019.

– „Pădurea se-nchină”, poezii, Editura Inspirescu – București 2019.

– Articole în reviste de specialitate.

A participat la manifestări științifice de specialitate (congrese și conferințe): comunicări științifice publicate și prezentate la sesiunile NATO care au avut loc la Bruxelles și în majoritatea țărilor membre.

DOINA BÂRCĂ

EROI

E atâta liniște pe stradă, ca-n cimitire de eroi

Și-n van speranța de-ai mai revedea vreodată,

Căci firul derulat al sorții, nu-i mai aduce înapoi,

Pe cei plecați la lumea dreaptă, dealtădată.

Atunci când somnul mă prinde prin cârciumi,

La ore mai mici decât ochii mijiți printre pleoape,

Gândesc că moartea nu-i rolul ce să-l asumi,

El nu se învață, îți iese din prima să te îngroape.

Și totuși, moartea-i doar o stare temporară,

În care rând pe rând se duc cei dragi, ai noștri.

Se descompun și-au dispărut a doua oară,

Noi, tot privind, cu gândul îndreptat la aștri.

De ce-i visez atât de des pe cei plecați la cer,

În scene dragi, familiare, dar pline de neînțeles.

Eu sunt convins că nu-mi vor lămuri nici-un mister,

Dar tot mă bucur și-i ascult cu mare interes.

ROMÂNUL

Hoinar printre cete păgâne românul se duce,

Muncește din greu, înjură și-și face o cruce.

Pleacă odată cu gândul și va dispărea tortura

Că-n țara lui este pribeag și vajnică-i ura.

Românul este năluca ce se înalță și moare,

În plină splendoare, când doare mai tare.

O poartă a vieții, speranță, dar nu e vital,

Să stea încătușat în acea sferă de cristal.

Poate oricând să dispară prin poarta deschisă

Să-și fluture-n vânt aripa de dor și viața promisă,

Iar urma ce-o lasă pe cer, o glorie a vieții eterne

Stă mărturie că este român și binele discerne.

Precum un chirurg la inimi deschise tânjește

La casa cu floarea din glastră ce încă-i zâmbește,

Și așteaptă destinul să sune sorocul de-ntors,

Să-și vadă iar neamul ce multe lacrimi i-au stors.

Poarta vieții scârțâie din balamale a jale profundă,

Lumea e mare, omul e greu prin ea să pătrundă.

Din haos se-aude un cântec de leagăn pribeag

Ce face ca dorul să-i fie stăpân și pe acest meleag.

Și atunci, când nu mai poate să îndure ocara,

Iar balanța dreptății, părtinitoare-și înfige ghiara,

Farmecul vieții spre care purcede va fi doar un vis

Cu porțile deschise larg spre cer, în paradis.

PĂDUREA

Mă afund în pădurea gândului curat

Unde-mi sunt copacii pernă de-nserat

E muritoare noaptea la lumânări de licurici

O viață am fost hoinar, azi odihnesc aici.

Cresc frunză plăcere cu mierlele-n cor,

De verdele supt de la iarbă mi-e dor.

Doresc să renasc din cenușa unui stejar

Vis să-mi hrănesc într-o tipsie cu jar.

S-a transformat o frunză ruginie în vioară

Iar vântul, drept arcuș pe strune-i zboară.

Concertul inedit adună vietăți nocturne

S-asculte urletul de lupi printre columne.

Eu nu știu, niciodată, să definesc ajunge,

Frânturi de amintiri ce timpul îl străpunge

Am strâns un fulger într-un pumn voios

Pădurea să asculte un murmur duios.

Mă doare lumina lăsată-n poiana măiastră,

De-o tânără fată, plecată să intre sihastră

Chiar înainte ca zborul spre lumea deschisă

S-o cucerească, să-i fie depeșă emisă.

Singurătatea-i oglinda din noi ce omoară

Refuzul de doi, peronul pustiu dintr-o gară.

Un tren al speranței, vagonul cu ușile-nchise

Covorul de frunze ce toamna-l întinse.

Contents