Ctitorii voievodale româneşti în Transilvania (I)

CTITORII VOIEVODALE ROMÂNEŞTI

ÎN TRANSILVANIA (I)

„O lume de comori adastă de veacuri, pe blândele plaiuri Transilvane, să fie descoperită şi aşezată, întreagă şi nezdruncinată, în dreaptă şi sărbătorească lumină. Generaţii după generaţii de artişti anonimi au durat în piatră şi lemn monumente cu aparenţă modestă, dar în care stau adunate gânduri mari şi aspiraţii îndrăzneţe ce-au răzbătut dincolo de amarnica trudă a unui popor oprimat în secolele de îndelungat şi apăsător ev mediu. Monumente, deseori ignorate, dar de o certă valoare, care pot reţine interesul public deopotrivă prin nobleţea artistică şi prin splendoarea peisajului înconjurător, monumente în care istoria trecută vibrează încă cu o emoţionantă intensitate.”

(Vasile Drăguţ, Pictura murală în Transilvania, sec. XIV-XV, Bucureşti, 1970, pag. 5)

Aristocraţia românească în Transilvania este autohtonă şi anterioară invaziei maghiare. Specifică stării sociale a românilor din Transilvania medievală este instituţia cnezatului. Un cneaz (judex) avea autoritatea supremă administrativă, judiciară, economică şi militară – într-un teritoriu determinat.

În Transilvania cnezii au format o nobilime prestatală, care şi-a păstrat atributele aristocratice până târziu, în epoca modernă.

Dacă unii cnezi români au trecut la catolicism sub presiunea coroanei maghiare, dând prestigiu şi vechime nobilimii ungureşti, alţii, cum sunt cei de la Ribiţa, Crişcior, Hălmagiu, Siria, Densuş şi din alte localităţi şi-au păstrat calitatea de români şi de credincioşi creştini ortodocşi.

Satul Ribiţa de lângă Brad şi Ţebea, din judeţul Hunedoara, apare menţionat pentru prima dată în documente la anul 1386, dar el este mult mai vechi, dovezi grăitoare în sprijinul acestei afirmaţii fiind unele descoperiri istorice importante.

Mă simt puternic ataşată sufleteşte de Ribiţa pentru că tatăl meu, avocatul loan V. Vlad, binecuvântată fie-i memoria!, m-a învăţat să fiu demnă de starea mea de româncă şi de înaintaşii mei, cnezii de la Ribiţa. Neamul Vlad din Brad este originar din satul Ribiţa de pe valea Crişului Alb. Printre strămoşii celor din neamul Vlad sunt cneazul Vladislav şi cneazul Miclăuş care au ridicat, în 1417 la Ribiţa, biserica „Sfântul Nicolae”, important monument de artă veche românească din sudul Transilvaniei. Această biserică a fost construită pe locul unei mănăstiri care a existat cu mult timp înainte.

Biserica este formată dintr-o navă, dintr-un turn clopotniţă în partea de vest şi dintr-un altar dreptunghiular boltit semicilindru. Biserica păstrează un admirabil tablou votiv, unele fragmente de frescă originară precum şi alte elemente ce demonstrează atmosfera aparte a stilului românesc din pictura murală a epocii – sinteză de elemente locale, bizantine şi gotice.

Peretele sudic se distinge prin tabloul votiv despre care inscripţia pictată (păstrată fragmentar) situată deasupra portretelor ctitorilor, ne lămureşte asupra începuturilor monumentului: „Cu vrerea Tatălui şi cu ajutorul Fiului şi cu săvârşirea… jupanului Vladislav şi cu jupâneasa Stana şi cu fiul… şi cu fratele său, jupanul Miclăuşu şi cu jupâniţa Sora… împăratului ceresc s-a zidit şi s-a zugrăvit mănăstirea „Sfântului Nicolae”… a lui şi a neamului său până în veci în ziua straşnicei judecăţii a lui Hristos. În zilele lui Jicmund… ca să fie uric fiilor lui… isprăvit în sâmbăta a şasea a postului… Stana… să isprăvească… iar ei cu bine-cuvântarea sfântului Duh au isprăvit… Popa Dragoşin, în anul 6925 (1417) în luna lui iulie 15, s-a isprăvit şi s-a zugrăvit cu mâna… ”.

Tabloul votiv îi înfăţişează pe jupânul Vladislav şi fratele său Miclăuş oferind chivotul cu înfăţişarea bisericii Sfântului ierarh Nicolae, care îl primeşte binecuvântând. Chipul lui Vladislav, cu trăsături regulate şi un aer de nobleţe, ne înfăţişează, prin nota de sobrietate, un personaj de o aleasă distincţie. Asemănător cu fratele său, Miclăuş are figura mai prelungă. Sub chivotul lăcaşului este zugrăvit chipul Anei, fiica lui Vladislav, care poartă un costum, păstrat şi astăzi în zonă, ce constă într-o cămaşă cu mâneci largi, ornată la gât, pe piept şi la încheietura mâinii cu cusături şi altiţe româneşti. Pe cap Ana poartă o maramă răsfrântă înapoi şi legată „ca la neveste”.Printre fotografiile ce mi-au rămas de la părinţi am găsit-o şi pe bunica

Ribita

mea din partea tatălui, Ana Vlad, născută la Ribiţa. Poartă, şi ea, cămaşa cu mâneca largă, ornată cu cusături, iar pe cap are marama legată la fel ca jupâniţa Ana din tabloul votiv al bisericii. Fotografia a fost realizată la Arad,în februarie 1936, după cum a notat chiar bunica mea.

Picturile ctitoriei de la Ribiţa sunt catalogate printre cele mai vechi din ţară. La dezvelirea unora dintre ele de sub tencuielile adăugate ulterior a participat în 1932 şi Nicolae Iorga. Zidită şi zugrăvită aşa cum ne dezvăluie inscripţia în anul 1417, pe timpul când în Moldova domnea Alexandru cel Bun, iar în Ţara Românească domnitorul Mihail, fiul lui Mircea cel Mare, biserica din Ribiţa se numără printre cele mai valoroase monumente medievale din ţară, în primul rând datorită vechimii şi calităţii artistice a picturilor murale interioare.

Pentru mine biserica aceasta este unul din cele mai sfinte locuri din lume. Este biserica moşilor şi strămoşilor mei din partea tatălui. Când eram copilă ştiam doar că străbunicii mei Dumitru şi Sofia Vlad au donat acestei biserici un prapor brodat cu numele lor.

Abia mai târziu am început să înţeleg ce înseamnă această biserică pentru neamul Vlad şi pentru tot neamul românesc. Nu uit nici discuţiile din casa moşului (bunicului) meu, Vasile Vlad, primul născut într-o familie cu 11 copii, despre starea lor de neamuri „înalte”, dar lipsite de avere. Rudele venite prin alianţă în familia Vlad făceau haz uneori de „boieria noastră” nesusţinută de proprietăţi şi averi. Tot moşul meu Vasile Vlad era foarte mândru că eu seamăn la fire şi la chip cu bunicul său, stră-străbunicul meu Pătru Vlad.

La puţin timp după ce m-am căsătorit, l-am dus pe soţul meu, scriitorul Mihail Diaconescu, în biserica moşilor şi strămoşilor mei de la Ribiţa. Impreună am contemplat şi am comentat toate amănuntele acestei ctitorii medievale. Acolo în biserică şi în curtea ei ne-am simţit amândoi mai demni şi mai buni.

La Ribiţa i-am dus şi pe copiii mei, Horia şi Cornelia, pentru ca să înţeleagă mai bine străvechimea şi demnitatea neamului lor.

Mi-a trebuit mult timp ca să înţeleg modul cum în Transilvania dominată de străini, aristocraţia românească a fost deposedată treptat de proprietăţi, redusă la starea de sărăcie a întregului neam românesc. Strămoşilor mei le-au fost luate averile dar nu şi credinţa în Dumnezeu şi nici conştiinţa lor creştină ortodoxă, românească şi nobiliară.

Scriu cu emoţie despre Ribiţa şi despre strămoşii mei. Sunt convinsă că ei mi-au dăruit, prin generaţii, tot ceea ce este mai frumos, mai înălţător şi mai puternic spiritualizat în fiinţa mea trecătoare.

Contents