Mihai Ciobanu

-a născut la Zimnicea, în 1948 și este absolvent al Facultăţii de Matematică din cadrul Universităţii Bucureşti, programator şi profesor de matematică, autorul câtorva zeci de cărţi de matematică, informatică şi şah, pentru elevii din clasele 1-12 (Manuale şi culegeri de matematică pentru clasele 1-4, Culegeri de matematica pentru clasele 5-8, Instantanee matematice si nu numai (cls. 9-12), Matema-tică-Bac 2014, BAC-2021- strategii pentru nota 8, Tainele jocului de şah (manual clasele 1-12), Tactica jocului de şah (manual clasele 1-12), Informatică: HTML, C, C++ (clasele 5-10). În viața de zi cu zi este directorul unei firme de informatică specializată pe crearea şi comercializarea unor programe financiar-contabile pentru companii şi al unei edituri.

Nu este de mirare că un profesor de matematică scrie versuri. E de ajuns să numim un Dan Barbilian sau, mai aproape de timpul nostru, Vilia Banța. Matematica este o știință care atinge sferele înalte ale gândirii (putem cita fascinantul „Clavecinul bine temperat” de J. S. Bach, o operă care se supune cu perfecțiune unor reguli matematice). Mihai Ciobanu a debutat în fapt în 1980 și a fost remarcat de poetul George Anca, dar refuzul de a se înrola în armata celor care proslăveau partidul și pe tovarășul secretar general, l-a costat cariera de poet.

Așa că debutul real s-a petrecut abia după anul 2000, de atunci publicând unsprezece volume de versuri (Singur ca un râu subteran -2016, Diamante din lacrimă de cerb – 2017, Peştera mirării – 2018, Ochiul ascuns al uniVersului – 2019, Ploaia de lumină – 2019, Descântarea şerpilor – 2019, Patima ceţii – 2020, Cifra Zeilor – 2020, Alianţa cocorilor orbi – 2020, Pătrate perfecte – 2020, La vânătoare de licurici – 2021 și Prădat de înger (în proces de tehnoredactare). Este membru activ al Cenaclului de Urgenţă dar şi contributor la câteva volume colective (versuri şi proză) Carusel cu poezii tinere – 2018, Charme (proză) – 2018, Dare de seamă – 2019, Roşu declarativ – 2020, Literatura română contemporană – poezia – 2020 Conform propriei declarații, Mihai Ciobanu „a încercat să facă numai bine, își iubește țara și se simte bine în pielea sa”. *** nu-ţi uita şoaptele prin lume împrăştie-ţi ochii în jurul adevărului cicatricile vieţii nu se vindecă în întuneric lasă şarpele să te sărute pe suflet încolăcit în jurul înţelepciunii apei.

***

în plină vară

păpădia aşteaptă-nfrigurată

răsuflarea sacră a Lui Dumnezeu

e gata să se-mprăştie-n lume

sunetul unui violoncel umple dimineaţa de fluturi

mierlele concertează de zor în teiul înflorit în

curtea mea

pentru a izgoni în infern spaimele nopţii

ce contorsionează cu scârţâieli insuportabile linia

vieţii

***

Din ce în ce mai singur

umbra mea se pierde printre pietrele râului

am pierdut deja şirul numelor pe care le-am dat

pietrelor

ca să am cu cine să vorbesc cu cine să mă cert

doar râul se mai îndură de mine

mă lasă să-i mângâi şoaptele uneori

pe spatele şarpelui am ars coloana sacră

ce străjuieşte poarta de la casa părinţilor mei

ACCIDENT

atenţie-cad umbre ocoliţi visele mele

pericol de accidente

doar pisicile mai au chef să miaune-n front

e toamnă

iar ceru-i pustiu păsăretul lipseşte

mi-a căzut în cap o aripă de cocor

de-atunci scriu versuri

ADN-ul din groapa cu gunoi,

îmi rod unghiile de teamă de noi

când ne repezim unul asupra celuilalt

printre nori

ne-amestecăm visele şi florile din ochi

mijite în zori

ne tăiem unghiile-n acelaşi coş de gunoi

oasele mele peste oasele tale răsună

ca o orgă-n trăsură

mergem hotărâţi spre groapa de gunoi

să vedem cu cine s-a combinat

adn-ul nostru, divină făptură

oare chiar suntem suflete pereche?

musca ţeţe produce arpegii vânturându-şi

degetele aromate peste clapele

unui pian aruncat la gunoi,

înmuiate-n sonate

iar noi ne-nvârtim ca doi străini

prizonieri în vortexul iscat de iubire printre noi

şi cernem lumea în doi

scufundaţi printre totemuri şi ploi

vom muri printre rânduri

în poemul trăit de-amândoi

te voi trece pragul dincolo, pe verbe de foc

vom ajunge –amândoi,

împreună vom fi în acelaşi loc

LANŢUL

omule, ai grijă cum calci

sub tălpile tale-i un suflet,

un om şi-a dat viaţa pentru libertate

a căzut acolo ucis, sperând că la capătul drumului

îl aşteaptă alţi oameni

aşa, lanţul continuă, iar sacrificiul lui are un rost

mi-a intrat azi un erou în oase sau un sărut bătut

în talpă

doctore, ce zici

sunt clar contaminat cu virusul

numit de oameni “libertate”?

m-am tot gândit

şi-am stat de vorbă îndelung cu virusul meu,

aşa că recomand acest remediu

pentru cei care se tem de libertate:

mergeţi cu grijă pe o pânză de păianjen…

riscaţi să cădeţi într-un univers paralel

FEMEIA DIN VIS

am cunoscut femeia perfectă dar n-am recunoscut-o

îmi mîngîia mîna şi-şi apropia fața de buzele mele

am fost mut şi fără voință cuvintele nu ieşeau era

ca o floare și-atâta de blândă de crudă

erau mulți oameni în jur iar eu eram gol-puşcă

acoperit insuficient cu o flanea

cu palma-mi acopeream părțile ruşinoase

eram excitați amândoi iar ea mirosea a ploaie de

vară

a dispărut ca un fum am rămas pironit pe acea

bancă

mi-era ruşine să mă mișc

era petrecerea tatălui meu şi-n jur multă lume eu

gol acoperit doar de o biată flanea

și după acest vis mă simt atîta de singur

sleit de puteri

nu-mi amintesc cu ce jucării m-am jucat cînd eram

copil

dar m-am jucat oare…

FURIȘAT ÎNTRE ZODII

dimineața joc barbut cu îngerul de serviciu

un roi de albine îmi dă tîrcoale deşi nu semăn c-o

floare

fluturii zâmbesc în poza de grup spunând în cor

“hei”

ca o metafor-a vieții mele caişii înfloresc a doua

oară

camuflat între verbele sidefii ale toamnei

încerc să păcălesc moartea fugind în ralanti

nu vreau să plătesc tribut pentru a viețui

viața înseamnă iubire împărtășită trăită din plin

mari umbre străjuiesc acel drum pe unde-ai fugit

în lume

cu buzele uscate de dorul aventurii

şi-ai lăsat în urmă cenuşa vorbelor

pe care n-am apucat sa ni le spunem

aşa a fost să fie-ai plecat pe furiş

dar ai rămas descîntec în carnea mea

şoaptele ierbii s-au stins în cuvînt printre pleoapele

mele s-au strecurat țurțuri de foc

totul e zădărnicie-nici lemnele nu mai sînt bune de

foc

palmele nu mi se mai îneacă-n plăceri

blândul ieri are bucile pline ochi de polei

azi s-a stins între oasele de mamut de la Antipa

aștept la post-restant cadavrul viu al unei viori

stradivarius

oameni care să cânte la ea au pierit

un fel de lemne de foc

împăratul muştelor mi-a trimis un geamantan cu

medalii

nimeni nu mai știe la ce folosesc

CUVINTELE

m-am rătăcit în ceaţa verbelor lipsite de iubire,

potecile mele se bifurcă la infinit,

am ajuns la o intersecţie străjuită de doi nuferi

albaştri

am îngenunchiat şi am zis,

iartă-mă mamă că m-am rătăcit căutând spiritul

tău

am hotărât atunci să mă scald în substantive

pe marginea poemului

acolo unde se scaldă doar îngerii albaştri.

Doina Bârcă

Contents