Creatii literare - ȘERBAN CODRIN

ȘERBAN CODRIN

Şerban Codrin (pseudonimul

lui Denk Şerban Ioan) s-a născut la 10 mai 1945 în Bucureşti. A absolvit, în 1968, Facultatea de Limbă şi Literatură Română din cadrul Universităţii Bucureşti, susţinând Examenul de Stat cu lucrarea „Dramaturgia lui Mihai Eminescu”. A activat ca profesor suplinitor de limba şi literatura română, bibliotecar, bibliograf şi director al Bibliotecii Judeţene Ialomiţa, consilier la Inspectoratul pentru Cultură Ialomiţa şi director al Centrului Cultural „Ionel Perlea” UNESCO din municipiul Slobozia.

Volume publicate: „Imnuri către soare” (1982), „Întemeietorii” (1984), „Jneţî” (Secerătorii – teatru, traducere în limba rusă; 1985), „Ţiganiada, într-o recitire de Şerban Codrin” (1994), „Între patru anotimpuri” (1994), „Dincolo de tăcere” (1994), „O sărbătoare a felinarelor stinse” (1997), „Carte dintr-un exil interior” (1997), „Scoici fără perle” (1997), „Missa Requiem” (1999), „Marea tăcere” (2001), „Testamentul din strada Nisipuri” (2002), „Ţiganiada, un poem în proză” (2002), „Horeadele” (2005), „O sărbătoare a felinarelor stinse” (2005), „Baladierul” (2006 şi 2012 – ediţia a II-a revăzută şi adăugită), „Incantaţii” (2014), „Ţiganiada” (2014) şi „Rodierul” (2016. Şerban Codrin este membru al Uniunii Scriitorilor din România, iar în 1992 a câştigat Concursul Naţional de teatru scurt al Teatrului de stat Oradea, cu piesa „Nemuritorul Ionel sau Paradisul”.

XV. Mireasmă a Raiului avea

lumina, coroană de împodobit

frunţi de doamne şi domniţe

(197-210) (fragmente)

(1)

Mireasmă-a raiului avea lumina,

Când patriarhi, hatmani, condotieri,

Ca nişte sfinţi pogorâtori din cer,

Nu-altarul preamăreau, ci pe Despina,

Fi-i-ar norocul de voievodeasă;

S-au dus domnia pe-Argeşul în jos,

De-au mai rămas din trupul vanitor

Pustia unei babe fără coasă;

Prin frigul nopţii, umbra gheboşată

Din mănăstire se scufundă-în han,

De aur, până-aude, câteodată,

Cântări de îngeri morţi ori pe-ascunziş:

Rugina toamnei scârţâie-în frunziş;

(2)

Rugina toamnei scârţâie-în frunziş

Şi tulburelu-aţâţă bucurie

La cheful precinstind viţa-de-vie

Cu-o mahmureală fără ocoliş:

„Spre multă-ocară, ce-aţi mai auzit

De-o Doamnă Chiajna, nu i-ar fi ruşine”!

„Cu pagubă, feciorii-în ţări străine

Pe unul câte unul i-au turcit!”

„Bre, la Paris trimeşi de padişah

În loc de-ospeţe-au baluri în palate!”

„Credinţa-şi pierd prin locuri necurate,

De-o pildă, merg la teatru, joacă sah!”

„Neteama de păcate a muierii

Pe toţi ne-a înfricoşat!”, bârfesc boierii;

(3)

„Pe toţi ne-a-înfricoşat!”, bârfesc boierii

În barbă, cu-ochii straşnici sub căciuli,

De sus în jos pândind ca nişte uli

Din ceruri peste cuiburile ţării:

„Ne-au speriat cea mai drăcoasă fată,

Că prea era-Împăratul bântuit

Să şi-o ridice cât mai strălucit

Împărăteasă-în Praga lui bogată!”

„Ieri Preda-avu noroc de nuntă mare,

Păi d-aia-i zicem Floricioiu azi

Şi-l bem cu tâmbălău şi facem haz

De câtă laudă prin lume are,

De când Florica s-a-însoţit cu el,

O pajură vânând un porumbel!”;

(4)

„O pajură vânând un porumbel

Pui lângă pui a-înaripat în munte!”,

Fierbea-în Roxana inima, să-nfrunte

Mari ticăloşi pe-o lume de tembeli:

„Cretinul cu blazoane şi minciuni,

Nu-o boală m-au sluţit pe-un ochi

cu-albeaţă,

De-eram în noaptea nunţii-o cucuveaţă

Târâtă în bătăi de-un căpcăun;

Trimisă-acasă, în Fanarul drag,

Pocită, chioară, când să-abdic, bătrână,

Pe-un şoarece sărac l-am prins de mână,

Dar mândru ca un zeu de-arhipelag,

Cuib nou de şoimi să născocim în soare,

Spre bucurii cât mai lecuitoare!”;

***

(13)

„Să mori de-alean, de ciudă şi necaz,

M-a blestemat drăcoaica din trăsură!

Prea nu-i mai vitregă blestemătură,

Ori crestătură-a coasei pe grumaz,

Decât să-mi jeluiască lăutari

Pe tobe-în cârdăşie cu ţambale

Şi lătrături de câini pe mahalale

Cât mi-or fi-în iad metehnele de mari!”

Acasă-ajuns pe-un dric, Măria-Sa

Poetu-împarte cailor bacşişuri,

Aruncă-în uliţă cu mărunţişuri,

Să-l bea dricarii, cobzele să-l bea;

Ecaterina, doamna încruntată,

Trântind, spărgând, boceşte încă-o dată;

(14)

Trântind, spărgând, boceşte încă-o dată

Şi, furioasă pe-o zarnacadea,

O smulge, o pisează-între-o chisea,

Cu linguriţa, până, vinovată,

Ori numai obosită, îşi coboară

Pe clape-un deget, şi-altul, de saten,

Din valsul ori nocturna lui Chopin

Paloarea albă-a lunii să răsară;

Cu retezate-aripile, şoimiţa

Repetă-acelaşi vers, în cerul ei,

Mai în surdină, mai sărind scântei,

Îl cântă, râde monoton Zoiţa,

Domniţa-amară-oftând cu pianina,

Mireasmă-a raiului avea lumina.

Din volumul RODIERUL

Contents