Stelian Necșoi

Profesor de limba și literatura franceză-română (1995-2004) Consilier Superior la Consiliul Județean Argeș (2004-2023) Membru în Societatea Scriitorilor din România din anul 2021. Apariții editoriale: Antologia Cenaclului Prietenia, vol 1, 2 și 3 (poezii și desene)

Antologia Prietenii Editurii Izvorul cuvântului, vol. 3 si 4 (poezii și desene) Antologia L.I.G.A. Internațional (poezie și grafică) 2020 Antologia de poezii Vis cu Nichita – 2020 Culegere de exerciții de Limba Franceză pentru clasa a V-a Traduceri – Romanul Ultima grimasă – Jacques Bruyas (franceză-română).

Volum de poezii pentru copii Copilărie, dulce poezie, 2018, București Volum de proză scurtă, Zbor frânt, 2018, București Volum de poezii Iubire rătăcită-n vers, volum de poezii de dragoste, București, 2019. Lumea – oglinda sufletului meu, album desene, București, 2019 Povestiri și povești (pentru copiii din noi) – volum de povești, București, 2020

Volum de poezii Marturisiri nevinovate, 2021 Volum de poezii și proză Gânduri de iubire (Misterele iubirii) – 2022

Volum de poezii Gânduri printre rânduri Arc peste timp – 2022 Album de desene Oameni frumoși – 2021 Poezii publicate în revista pentru copii Castelul Fermecat (site Negru pe Alb) Emisiunea Medalion cultural cu Stelian Necșoi la Centrul Cultural Pitesti, din 2022 Expoziții de desene 2015, 2016, 2019, 2022 – Biblioteca Județeană Argeș, Muzeul Municipal Curtea de Argeș, Curtea de Apel Pitești, Centrul Cultural Pitești Premiul II si Mențiune la Festivalul Național de Folk Trivale Fest 2015 și 2016.

Proză scurtă „Nu ai să mă uiți niciodată?” – întrebă ea cu un glas copilăresc, încercând să ascundă îngrijorarea și să dea impresia unui simplu joc. El îi cuprinse obrajii în palme, o sărută scurt pe buzele ei cărnoase și răspunse serios privind-o în ochi: „Niciodată!”. Și ea se porni pe râs, un râs sănătos și din inimă, lăsând să se vadă bucuria din suflet împletită cu inocența ei manifestată în ciuda vârstei pe care peste câteva zile avea să o împlinească.

„Nici eu nu am să te uit!” spuse și ea și își încolăci brațele de după gâtul lui. Parfumul lui bărbătesc, pe care îl folosise și ea de câteva ori, atunci când – prea grăbită fiind – nu îl mai scosese pe al său din geantă, îi umplu nările și o făcu să tresară. Simți o dorință puternică de a-l strânge la piept și de a nu-i mai da drumul să plece. Și brațele lui o prinseră de mijloc și o ridicară ușor. Ea își încolăci picioarele în jurul mijlocului lui și buzele se lipiră într-un sărut interminabil… Doar focul se mai auzea trosnind în sobă și inimile lor bătând puternic în același ritm: „bum, bum, bum!”

***

Dimineața proiectă pe geam lumina palidă a unei zile de sfârșit de noiembrie sumbru, gri. Picuri mari de apă se conturau pe sticla ferestrei dinspre livada din spatele casei ai cărei pomi tremurau goliți de frunze. El îi simți parfumul fin ce obișnuia să îl dea după ureche, și căldura trupului ei parcă îi ardea podul palmei în care sânul ei alb se cuibărise cuminte de cu seară.

Nu îndrăzni să se miște de teama să nu o trezească. Nu voia să îi tulbure somnul ori zâmbetul din colțul gurii lângă care tronau doua gropițe fine. Privi geamul și își închipuia în desenul picurilor de apă de pe sticlă diferite forme: o floare, o pasăre, un ochi. Mai jos un înger, în dreapta sus o gură. Gura ei cu buze moi, catifelate. „Aș bea o gură de cafea”, spuse ea intinzându-se leneș, cu mișcări ample. Palma mâinii stângi îi caută obrazul. Îl mângâie, apoi se încurcă un pic în părul lui negru și ondulat. Și el o sărută pe gât, îi sărută lobul urechii făcând-o să tremure pentru o secundă. „Fugi la cafea, hoțomanule!” spuse ea râzând, iar sărutul dat fu ca o continuare ce voia să spună „mi-e dor de noi și te aștept”. Doar papucii lui se auzeau lipăind pe parchetul din holul ce ducea spre bucătărie…

Declarație

Sânul tău, în palma mea, femeie,

E ca o lună plină

Ce răspândește-n jur așa lumină,

Că noaptea din mine

Devenit-a de îndată zi

Și eu am învățat a te iubi…

Fii

Fii tu vântul ce răzbate

Iarna prin copacii goi,

Neaua care peste toate

Cade rece pentru noi…

Fii tu razele de soare

Ce-ncălzesc în primăvară

Pomii care dau în floare

Din zori până către seară…

Fii tu luna ce răsare

Printre stelele din cer

În a nopților răcoare

Fii tu foc, atât îți cer…

Ce vis aș fi?

Ce vis aș fi sub cerul nopții

De n-ar fi fost să fie-al sorții

Zar aruncat peste vecie…

Clar aș fi doar o poezie.

Ce vis aș fi sub curcubeu

Mă-ntreb adesea și cu greu

Găsesc răspunsul adecvat…

Clar aș fi un vis colorat.

Ce vis aș fi pe înserat

Când cerul e înflăcărat,

Când te privesc cu drag și-uimire..

Clar aș fi un vis de iubire.

Doar…

Doar mirarea mea rămas-a

Atârnată de o stea

Pe când luna-n câmp mătasea

Peste flori o așternea…

Căci privirea ta, femeie,

M-a topit într-o secundă

Și-am simțit c-o să se-ncheie

Lumea mea zăludă…

Iar ca să te strâng la piept

Cu prea grabnic jurământ

Prins-am să te cânt încet

Ca pe-un imn păgân și sfânt…

Iarna în sat

Rotocoale albe urcă –

Par de vată – către cer

Și în ceață se încurcă,

Între ele. Apoi pier…

Iarna cu dinții de ghiață

Mușcă din negrul pământ

Încă de cu dimineață

S-a pornit năpraznic vânt…

Negri, parc-ar fi de smoală,

Doi corbi croncăne de zor.

Neaua, albă ca o coală

Se așterne-ncetișor…

Noaptea noastră din priviri

Tu porți luna în privire

Și Luceafărul în plete

Și ești plină de iubire

Și de tine-mi este sete.

Eu port noaptea neagră-n ochi

Și atâta dor de tine

Să îmi cânți tu de deochi

Și apoi îmi va fi bine.

Și când zorii vor să iasă

Să îți lumineze fața

Am să-ți spun că ești frumoasă

Și că faină-i dimineața

Îndrăzneală…

Te cuibăriseși lângă vocea mea

Ascultând șoaptele din

sufletul meu

Ce te strigau,

Ce te cântau,

Ce te plângeau

Cu o ultimă lacrimă

De dor…

Te cuibăriseși în inima mea…

Noapte argintată

Când Luna în noapte străluce

Cu gândul departe ne duce

În lumi ce-s clădite în vis,

Lumi ce nu s-au deschis

Decât în al nostru drag vis.

Și țese cu razele-i reci

În cer argintate poteci

Pe care pășim visători

La dragul cel drag, iubitori

În noapte tăcuți călători…

La Belle Epoque

Pe străduța-ntunecată

În rochia-i dantelată

Și pantof cu toc înalt,

Trecea pe sub felinare

Ușoară precum o boare

La brațul unui bărbat.

El era în uniformă,

Ea înaltă, filiformă.

Pășeau vorbind pe șoptite,

Despre câte-or fi pe lume

Și râzând la a lui glume,

Ea privea tot înainte.

Printre ramuri de copac

Lucitoare loc își fac

Stelele ce par de foc

Și un colț de lun-apare

Pe bolta, strălucitoare.

Parcă e La Belle Epoque..

Doina Bârcă

Contents