Mereu rebelul "înger blond"

Mereu rebelul „înger blond”

Convorbiri despre NICHITA STĂNESCU cu profesorul Nicolae Mohorea Corni

Geo Calugaru

Îmi amintesc de faptul că, prin 1980, cu doar trei ani înainte de a ne spune adio tuturor, NICHITA STĂNESCU, pe al cărui chip de zeu, suferinţa începuse să-şi pună amprenta, m-a onorat să ia parte la o întâlnire, cu cititori ce frecventau biblioteca unei instituţii culturale din Capitală. Intenţia mea a fost de a realiza o discuţie liberă despre poezia pe care o scria, despre condiţia scriitorului în societatea în care trăieşte. Neputând să-şi reprime cultul pe care îl avea pentru Mihai Eminescu, când am apărut cu el în faţa sălii supraaglomerate, uitând cu totul ceea ce îl rugasem, ne-a oferit tuturor celor de faţă, preţ de mai bine de o oră, o magnifică mărturisire despre iubirea sa faţă de Eminescu.

O întâmplare fericită a făcut ca, începând din anul 2003, să fac parte din Cenaclul literar „Perspessicius”, condus de regretatul prof.univ.dr. MARCEL CRIHANĂ şi să fiu coleg cu profesorul scriitor NICOLAE MOHOREA CORNI.

În scurt timp ne-am împrietenit şi astfel, aflând că a fost coleg şi prieten cu NICHITA STĂNESCU, supranumit şi „îngerul blond”, i-am propus să realizăm împreună mai multe convorbiri desprea acesta şi cum a acceptat, cu bucurie, am purces la treabă.

Cum anul acesta (2015), pe 31 martie, dacă ar mai fi trăit, ar fi împlinit 82 de ani (n.1933), ofer, din setul de interviuri (convorbiri), în limita spaţiului alocat, segmentul referitor la studenţia din perioada studiilor la Facultatea de litere a Universităţii Bucureşti, în care a fost coleg şi prieten cu interlocutorul meu.

– Domnule profesor, referitor la nonconformistumul său, se spune despre Nichita Stănescu că era mereu pus pe şotii, găsind imprevizibile interpretări la chestiuni ce păreau foarte serioase, stârnind prin gestul său, hazul dar şi admiraţia colegilor. Ne-aţi putea relata o astfel de întâmplare?

– Numai puţin să-mi amintesc! A, da, o să vă povestesc ceva, de n-o să vă vină să credeţi cât de inventiv putea fi Nini (aşa îi spuneau prietenii). Era la o oră de latină (seminar cu asistenta Hetco) colega noastră de grupă Maria Preduţ, de invidiat pentru cunoştinţele ei la această disciplină, traducea şi comenta un text latin în care era vorba despre luptele dintre patricieni şi plebei: „În aplanarea conflictului intervenea un bătrân patrician, Menenus Agrippa, delegat al Senatului, pentru a trata cu plebeii. Ca să se facă mai bine înţeles, acesta le-a spus fabula cu organele corpului omenesc care se răsculaseră contra trândavului stomac şi refuzau să mai lucreze pentru el, fără să-şi dea seama că vor pieri toate împreună cu stomacul”.

Nichita Stănescu, pus pe glume, ca de obicei, intervine pe un ton foarte serios şi relatează o variantă a fabulei:

„Era vorba de o şedinţă în care putea avea dreptul la pensionare (anual) doar un singur organ.

Toate au luat cuvântul pe rând, motivând cererea de pensionare.

Picioarele: Noi vă cărăm pe toate în spate. Nu mai putem.

Stomacul: Eu vă hrănesc pe toate. Nu mai pot, vă rog să mă credeţi.

Pe rând au luat cuvântul: inima, ochii, gura ş.a.

La un moment dat se aude un glas stins (al lui Nichita):

– Eu am dreptul la pensionare. Nu mai pot nici eu.

– Dar cine eşti tu? Ridică-te, să te vedem!

– Dacă aş putea să mă ridic, n-aş cere pensionarea.

– Râs prelungit cu lacrimi…

– Prietena lui Nichita, Magdalena, care mai reuşea uneori să-i tempereze pornirea spre astfel de şotii, roşeşte până în vârful nasului şi spune:

– Nini, prea ai făcut-o de oaie!

– Ne aflam totuşi la începutul anilor’50, noua putere politică făcea eforturi disperate să se consolideze, tinereţea, cu nevoia sa de a se exprima neîngrădit, nu putea să nu constituie o problemă. Ce se mai putea inventa ca, totuşi, atmosfera să fie cât de cât respirabilă, fără însă a vă pune excesiv în pericol?

– Ce să vă spun?! Mai ales în primii doi ani de studenţie (1952-1953), teroarea politică şi ideologică era insuportabilă.

Şedinţele se ţineau lanţ. Uneori durau trei-patru ore. Se analiza permanent munca (rezultatele la învăţătură şi „atitudinea”).

Datorită felului său de a fi, în grupă, Nichita era calul de bătaie pe multe probleme. La şedinţe, pentru a le da greutate, venea, de fiecare dată, un delegat al Comitetului pe facultate. Magdalena, în relaţii bune în această perioadă cu Nini, era organizatoarea UTM. Obiectiv, îl critica pe soţul ei, dar cu mănuşi. Vorba ceea: îi era milă ca ţiganului de pilă.

Nichita înţelegea şi el că trebuie să fie autocritic şi exemplele lui cu sindicatul mă vizau, mai în glumă, mai în serios, pe mine.

Într-o şedinţă de grupă, era criticat pentru faptul că nu se preocupa de „însuşirea” limbii ruse.

Luând cuvântul de pe poziţie autocritică, a spus o fabulă (Nichita era pasionat de această specie literară): „O păsărică ciripea zglobie, pe o pajişte, la coada unei vaci. La un moment dat, Joiana s-a bălegat şi, fără veste a fost acoperită de baliga vacii.

Cu greu s-a zbătut şi a reuşit să scoată capul prin baligă şi atunci a ciripit iarăşi voioasă.

Din tăriile cerului, un erete a reperat-o şi a „cules-o” din baligă, zburând cu prada în nori”.

„Morala – a spus Nichita – era şi, adăugăm noi, este că nu toţi câţi te bagă în rahat îţi vor răul; şi nici toţi care te înalţă îţi vor binele”.

Cum era de aşteptat, şedinţa a devenit instantaneu prilej de destindere.

– După câte vă amintiţi, după moartea lui Stalin, dar mai ales după ce Hrusciov făcuse ţăndări mitul răposatului, a urmat o perioadă de dezgheţ, de oarecare relxare. Cum au reacţionat studenţii la noua realitate?

– Cum era de aşteptat, în facultate a început să se manifeste o atitudine de descătuşare. În seminar, în cămin, studenţii mai făceau câte o glumă, mai spuneau câte un banc pe seama unor figuri politice ale momentului.

Cel mai intens a simţit relaxarea Nichita Stănescu şi nu a pierdut prilejul să ne demonstreze acest fapt. Cum s-au petrecut lucrurile?

La un seminar de marxism-leninism pe care îl conducea asistenta Letiţia Papu (sora ilustrului profesor Edgar Papu) către sfârşitul orei, aceasta, ca să-şi facă o idee cât şi cum înţelesesem noi din ceea ce se străduise ea să ne facă să pricepem, a pus o întrebare: „Cum vedeţi voi trecerea de la socialism la comunism?”

Nichita Stănescu s-a oferit să dea el răspunsul. Cred şi acum că nu-l avea pregătit şi că a fost o izbutită improvizaţie pe moment.

„Trecerea de la socialism la comunism eu mi-o reprezint în felul următor: un tren încărcat cu multă lume pleacă de la Moscova spre Extremul Orient. Drumul trece de-a lungul Siberiei. La un moment dat, s-au terminat cărbunii. Era în plină taiga. Lumea coboară, taie copaci şi locomotiva porneşte mai departe. Merge şi merge. Pădurea rămâne în urmă. Suntem în tundră. S-a terminat iarăşi combustibilul. Toată lumea coboară, adună ierburi şi locomotiva porneşte mai departe. Străbate acum un câmp alb cât vezi cu ochii. S-a terminat iarăşi combustibilul. Un tovarăş propune: ne dezbrăcăm de haine, le folosim drept combustibil şi mergem mai departe. Zis şi făcut. Trenul porneşte şi după un timp de mers, se opreşte în acelaşi câmp alb. Se aude o voce de comandă: coboară toată lumea! Am ajuns!”

Asistenta s-a uitat atentă la Nichita Stănescu. Nu a comentat absolut nimic. A spus doar: „Pentru ora următoare conspectaţi din „Capitalul” de K.Marx de la pagina…la pagina…”

Paul Maceta – Nichita Stănescu

Nichita Stănescu (n. Nichita Hristea Stănescu, 31 martie 1933, Ploiești, județul Prahova — d. 13 decembrie 1983 în Spitalul Fundeni din București) a fost un poet, scriitor și eseist român, ales post-mortem membru al Academiei Române.

Considerat atât de critica literară cât și de publicul larg drept unul dintre cei mai de seamă scriitori pe care i-a avut limba română, pe care el însuși o denumea „dumnezeiesc de frumoasă”, Nichita Stănescu aparține temporal, structural și formal, poeziei moderniste sau neo-modernismului românesc din anii 1960-1970. Nichita Stănescu a fost considerat de unii critici literari, precum Alexandru Condeescu și Eugen Simion, un poet de o amplitudine, profunzime și intensitate remarcabile, făcând parte din categoria foarte rară a inovatorilor lingvistici și poetici.

A fost laureat al Premiului Herder.

(sursa: wikipedia)

Poem

Spune-mi, dacă te-aş prinde-ntr-o zi

şi ţi-aş săruta talpa piciorului,

nu-i aşa că ai şchiopăta puţin, după aceea,

de teamă să nu-mi striveşti sărutul?…

Din volumul „O viziune a sentimentelor”, 1964

Contents