Mariana David

Mariana David s-a născut primăvara (05 mai 1956), în Drobeta Turnu-Severin. Este absolventă de Filologie, secţia română- germană. A urmat cursurile Şcolii Populare de Artă (3 ani), în paralel, la clasele Canto, Regie şi Arte Plastice – pictură în acuarelă.

Sub semnătură sa, au apărut 5 cărţi (4 de versuri, una de proză scurtă): Lentila de contrast, 2015 (Bucureşti); Lentilă de schimb, 2016 (Bucureşti); Lentilă de rezervă, 2017 (Bucureşti); Lentile de colectie, 2018 (Bucuresti); Norii necesari, 2019 (Bucureşti). În 2022, a avut 4 expoziții cu lucrări de tapiserie (artă modernă, cu mijloace tradiționale), prezentând colecția Floarea pâinii în Bucureşti (Cercul Militar Național, sala Rondă), Vatra Dornei (Casa de cultură Platon Pardău, Salonul Alb), Chirnogi-Călăraşi (Muzeul de etnografie şi istorie locală) şi Galaţi (Universitatea Danubius).

Creaţia sa, indiferent de domeniu, a beneficiat de cronici favorabile. De-a lungul anilor a apărut cu poezie, proză sau critică literară în mai multe antologii și reviste de cultură.

INCIPIO

Am scos umbra dintr-o floare

albastră,

A apei dintr-o fântână, a unei

frunze de plop

Din plop şi brad, şi piatră.

Alte şi alte umbre am căutat,

Am găsit şi păstrat sub cheie,

Aproape de suflet,

Ca pe orfanii lumii.

Aveam buchete de umbre,

O frumusețe calmă, de drum

lung.

Din orice puteam scoate umbra.

Nu se plângea nimeni.

Dimpotrivă, se-nghesuiau

Păsări, dealuri, chiar nori

Aşteptau cuminți să le vină

rândul.

Ieri, am vrut să scot umbra din

viață,

Din viaţa mea, pentru început,

N-am putut, oricât am încercat.

Atunci, i-am pus în brațe

Cel mai mare buchet de umbre.

Aşa, am făcut-o fericită!

TANDREȚEA NORILOR

Priveşte un pic

Tandrețea norilor,

Noaptea, devreme,

Pe-un colţ de cer,

La gardul lumii.

Unul mai curajos

Cuprinde luna

Ocrotitor,

Odihnitor,

Ca pe un taler luminat,

Găsit cu greu

În cufărul vremii.

COLINE DE COBALT

Colinele umbrei, colinele

luminii

Inundă ochii fântânilor secate

Mai ales dimineața,

Când se scutură cerul!

E limpede vederii, uneori,

Perdeaua țesută din fire

străvezii,

Lumina ascunsă în fiecare fald

Sau umbra verde peste cărări

Uitate de lume, strivite de flori!

Din când în când, cineva

Aduce cuvintele la rădăcina firii.

Nu te mira că vezi în zori,

Flori presărate pe pământ!

Părute sunt, aievea sunt,

Colină umbră, colină gând!

ARTIŞTI AMBULANȚI

Tabloul de pe pod

Cântă verde.

Sunetul neauzit

Alungă umbrele,

Luminează ornamentele harpei

Și tu, prietene,

Cânţi în culori din gamă în

gamă,

Cu vioara înspre şevalet.

Pânza e un cerc franjurat,

Cu vedere la cer.

Din respect pentru pictor, Cerul

are, uneori,

Reflexe verzi,

Momentul înfrăţirii cu iarba.

CE E CU NOI?

Artistul ştie şi spune

Din când în când,

Cu ochii senini a mirare:

Oameni buni,

Ceva se întâmplă!

Visele uitate acum un veac

S-au trezit,

Ne caută,

Vin din urmă!

Ştiu pe unde umblăm,

Ce gândim,

Ce sperăm,

Ştiu neputinţa noastră

De a le ține vii, aproape!

Ce ne facem?

Ne-au găsit!

De-acum vom fi tot una

Cu cel mai tainic vis!

N-avem cum să-l mai

abandonăm.

Vom fi o generație cu visul

împlinit!

Aşa să fie!

ARTISTUL-COPILUL UNIVERSULUI

Cine e umbra tăcută,

Albastră şi grea?

Se-arată mereu

Prin ceață, dimineața,

Mângâie aripi de înger

Cu ochii, cu mâna, cu viața.

Cine-o fi, de unde vine?

Ruină flămândă, tocită de timp?

Vioara sau arcuş, cuvânt sau vis,

Culoare sau cer?

E mult mai mult: călător,

mesager

Prin lume, prin lumi, printre

lumi.

Artistul fără ani merge oriunde,

Pe pământ, în ape, în ceruri,

Dezlegat de timp,

Dezlegat de grija pâinii,

Corabie fără ancoră,

Copil al universului!

OMAGIU

Am căutat în manuale:

Eminescu,

Am scotocit cărți rare

Să-i văd numele,

În manuscrise am citit

Rând cu rând,

Vocală cu vocală,

Să-i pricep cugetarea,

Codul eminescian,

Parabola, iubirea şi tristeţea,

E prea puţin!

E prea puţin!

Aş vrea să pot mai mult!

Dă-mi, Doamne, timp să iubesc

deplin

Poetul-popor,

Frumos ca un zbor

De pasăre tăcută!

CĂTUN

Crăpat e pământul

Pe bătătură!

Aspru,

Crestat de cuțitul vremii,

Ca o hartă cu drumuri pustii,

Spre nicăieri!

Cârjei!

Sat cu suflete puţine!

Vai, ce măreţ era odată,

Cu arbori arcuiți ocrotitor

Peste drumul de ţară

Prăfuit, abia trezit

Sub lumina dantelă.

Avea şcoală şi trei fântâni.

Azi, a căzut zidul bisericii

Şi n-a fost nimeni să-l vadă!

OGLINDA

Nu ştii când te naşti,

Când mori, de câte ori,

Vii sau pleci din iaz,

Poarta vieților, ascunsă

În mijlocul pădurii.

Priveşti oglinda lucie,

Te afunzi în undele

Sparte de frunze căzute

Din verde, spre verde.

În adânc, te revezi ancestral,

În straie de zâna codrului

Sau de femeie din neam de daci,

Viteaz supravieţuind

Prin munţi, la curbură,

Printre vulcani, brazi

Şi o frântură de cer.

Toate le vezi, toate le ştii,

Le iei cu tine la întoarcere,

Din viaţă în viaţă,

Trecut apropiat,

Prezent îndepărtat,

Pendul pe maluri de timp,

Oriunde, oricând.

Uneori, ţi se pare viaţa vis,

Privită, din fericire,

Prin ochi de femeie.

UŞA

Vin alte sărbători.

Aceleaşi.

Afară, zgomote de clopot

nesfinţit.

Tristă ca de zile mari,

Colindă iar nevoia de uitare.

Priveşti uşa pe care ai vrea

Să o deschidă cineva.

Şopteşti litanic:

“Pe mine, mie redă-mă!”

Şi adormi.

De ceva vreme,

Dumnezeu se adresează

păcătoşilor

Prin gesturi.

LENTILA LÂNGĂ PORT

Atâtea frunze ruginii

Şi-atâta jale

În parcul legănat de bănci

pustii.

Nu-s oameni să mai urce,

Să coboare,

Nu eşti nici tu,

Nu mai ai cum să fii.

Adie oare vântul a iubire?

Mai vin în port artişti

Să coloreze firea?

E-o linişte

Din ce în ce mai veche

Că poţi să vezi

De-aproape, nemurirea.

REPER

Ochii aruncați spre stele,

În serile senine,

Ţi-au spus, cumva,

Că sunetele culorilor

Diferă de la om la om?

Dacă nu ți-au spus,

De unde ştii

Foşnetul verde stins al văilor

Lipsite de păsări,

Cum plânge albastrul de

singurătate,

Cum suspină toate nuanțele de

gri?

Nu ştiu mare lucru.

Ştiu doar că stelele

Luminează blând a iubire

Vreo două lumi, poate trei!

DESTUL CĂ EXISTĂ

Inegal s-au risipit

Stelele pe cer.

O fi aşa?

E ziuă! Ce stele?

Se văd mai bine

Pe lumină! Se văd!

Poate în mintea

Alterată de metafore!

E adevărat, noaptea

Sunt acolo, fir cu fir.

Poți să le numeri?

E nevoie să numeri?

Sau să le iubeşti?

Nimic nu e necesar.

Destul că există

Ziua şi noaptea!

Doina Bârcă

Contents