Creatii literare - EMIL LUNGEANU

EMIL LUNGEANU

Prozator, dramaturg, eseist, critic şi poet născut în 1958 la Bucureşti, membru în conducerea Filialei Bucureşti Proză a Uniunii Scriitorilor, redactor al revistelor Proză 21 şi Litere, secretar general al revistei Literatorul şi coordonator al cenaclului omonim condus de acad. D.R. Popescu. Opera (cca 60 de volume) „de o originalitatea extraordinară” şi „imposibil de imitat”, inconfundabilă prin maniera ei ludic enciclopedică ce „sfidează toate tiparele cunoscute” şi „care nu-şi află pereche probabil în ultimii cincizeci de ani de literatură românească” îl desemnează printre comentatori „cel mai atipic scriitor contemporan” şi „o personalitate pentru care cu greu s-ar putea găsi o etichetă ori un termen de comparaţie”.

Referinţe în Enciclopedia marilor personalităţi din istoria, ştiinţa şi cultura românească de-a lungul timpului şi de pretutindeni, vol. X Scriitori şi Filosofi (Marea Enciclopedie Română, Secţiunea I, 2009), O istorie condensată a literaturii române – 1880-2000 (2005-2006 şi ed. a II-a 2007), Dicţionarul scriitorilor români de azi (2011), Istoria literaturii române – Dramaturgia (2008), în zeci de alte volume, cronici şi recenzii. Premiul Cartea Anului 2013 şi Premiul Clubului de Proză al Uniunii Scriitorilor (2014), nominalizat la Premiul USR (2000) şi la Premiul UNITER (2003), Medalia Orfeu a Societăţii Scriitorilor Danubieni (2012), Medalia de aur „Litere 15 ani” a S. S. T. (2015), numeroase alte distincţii. Tradus în limbile engleză, franceză, germană, italiană, spaniolă, albaneză.

PSALM

priveşte, Doamne, la plăpândul bebeluş

făcându-şi primii paşi în lume, iată:

ce inimă de piatră n-ar păstra-nmuiată

urma lui gingaşă de picioruş?

îndură-te de el, hingherule bătrân

mai e destul până ce ăst căţel de pluş

crescând va deveni cândva al lupilor stăpân,

un vârcolac turbat şi demon peste haite,

mai e încă destul până va face

întreaga Europă să ţi se roage, să se vaite

pentru un colţ de pâine şi de pace

ai milă deci, uite ce mititel mai este

chiar şi seminţei canceroase pentru a-nflori

îi trebuie zece ani să se-nmulţească zi de zi

până s-ajungă să se manifeste

haide, hingher bătrân, fii milostiv şi bun,

tu cruţă-l, Doamne, nu-l face săpun!

CE ESTE POEZIA?

ce este poezia, nu se ştie.

câte păduri tocate în zadar!

biblioteci întregi umplute doar

cu-aceeaşi găunoasă teorie

material didactic? ce prostie!

nişte ologi în marşul literar

ce nici cu picioruşele măcar

n-au scris în viaţa lor o elegie

cum deci ţi-ar fi de-ajuns savanteria

s-o scoţi la capăt vreodată?

ne-a mai rămas doar tautologia,

doar definirea ostensivă, iată:

mă uit la ochii tăi de ciocolată

şi-atunci pricep ce este poezia

CÂNTEC DE PAHAR

eu mor, tu mori, el moare, toţi câţi am fost sub soare,

până când singur vântul s-o da în balansoare

şi nimeni n-o rămâne din cei ce au cuvântul

s-audă-atunci a liniştii detunătură mare

eu mor, tu mori, el moare, până când perimată

această conjugare cădea-va în uitare

în noile gramatici rescrise de motoare

şi moartea însăşi scoasă va fi din dicţionare

dar pân-atuncea pruncii mai au destul a plânge

că nu-şi au mamă iarba livezii sau vreo floare

de-apropierea coasei complet neştiutoare

dar pân-atunci mai doare de-atâta-asemănare:

eu mor, tu mori, el moare… mai toarnă deci, băiete

soluţie calmantă în rana din pahare!

CEL MAI RAU MĂ DOARE CÂND RÂD

cel mai rău mă doare când râd

arlechin cu inima gonflabilă şi vopsită –

cel mai greu rol

dintre tragediile jucate vreodată

vai! Nimic nu doare mai groaznic

decât un râset larg cu gura până la urechi

când felcerul îţi smulge din rădăcină limba

cu inimă cu tot

ce soare al durerii

să vezi construindu-se un teatru de comedie

pe nemarcatul mormânt al sufletului tău!

dar dacă nu râzi, dacă le strici cheful,

te bagă la balamuc

să-ţi sfărâme acolo vreunul cu o cărămidă

diamantul

Contents