Creatii literare - ION LUCIAN COLIȚĂ

ION LUCIAN COLIȚĂ

Profesor de filosofie, poet, Ion Lucian Coliţă s-a născut la 15 octombrie 1941 în Comuna Cetate, judeţul Dolj – al cincilea fiu din cei nouă copii ai preotului Ioan F. Coliţă şi Floarea Coliţă. A făcut şcoala primară şi gimnazială în comuna natală. A studiat trei ani la Seminarul Teologic, apoi Facultatea de filosofie, profesând pe urmă în mai multe şcoli în calitate de profesor de psihologie, filosofie, economie, logică. A participat la mai multe cenacluri literare. Opera sa este alcătuită din volumele: „Dincolo de toate” (1999), „Începutul continuu” (2000), „Prin noapte spre zi” – carte de umor şi înţelepciune (2001), „Cartea cu iubiri şi prieteni” – poezii (2003), „Un Cer pentru Pământ” – versuri (2004), „Miracolul Dintâi” – poezii (2009), „Cartea Cerurilor mele” – antologie de poezii (2010), „Ferestre în oglinzi” – poezii (2014), „Personalităţi române şi faptele lor” – antologie de poezii, fotografii şi biografie (2010), „Flămând de tine” (2016).

ÎNVIGORAT DE AL SĂU GÂND…

În mine simt Eternitate

Ce mă înalţă către Cer

Că niciodată nu-s stingher

Chiar dacă Soarta mă abate…

Mă-ncântă flori de primăvară

Mă-ncântă ciocârlii în zbor,

Mă-ncântă soarele când dor

Iubirile ca-ntâia oară…

Mă-ncântă gungurul de prunc,

Mă-ncântă jocul de copil

Şi se avântă-n timp subtil

Tot doru-n care mă arunc…

Trăiesc viaţa tot arzând

În Focul dat de Dumnezeu

Şi „hic et nunc” mă simt mereu

Învigorat de al Său gând…

București, 19 noiembrie 2014

CÂND NU AI RĂDĂCINI

Atunci când nu ai rădăcini,

Eşti spulberat de orice vânt

Şi nu ajungi a fi-n avânt

Când niciodată n-ai tulpini

Să-ţi dea roadele răscoapte

Ca să te bucuri că le ai

Şi să te prinzi într-un alai

Iubind pe zi, iubind pe noapte…

Exişti, dar, parcă, nu mai eşti

Fiind cadavru viu în toate

Căci, fără rădăcini, eşti moarte,

Şi nu ai lacrime cereşti…

București, 4 ianuarie 2015

TRISTEŢEA ÎN SINGURĂTATE…

Tristeţea în singurătate

Mă-ndepărtează-adânc de viaţă

De-aceea sufletul mă-nvaţă

Să am oricând întâietate

De-a căuta un cânt în sine,

Nu cântecul de lebădă

Ce m-ar chema Atuncea să…,

Ci cântecul acela-n bine

Pentru ce-am fost şi va să fiu,

Să mă înalţe pân-la Ceruri

Iubind un nesfârşit de R-uri,

Să scap de Marele Pustiu…

Iar căile care mă-ndeamnă

Să îl înlătur deocamdată,

Sunt Poezia, Fiul, toată

Credinţa mea că voi da seamă…

București, 7 februarie 2015

ŢĂRANUL ROMÂN

Ţăranul nostru are-o măreţie –

E măreţia lui mereu cerească

Unită cu pământul şi să crească

Acea durere plină de mândrie…

În el găsim oricând iluminare

Venită dintr-un Cosmos din demult

Prin care se revarsă în tumult

Inteligenţa ce din veac o are…

Fiind mijlocitorul de seminţe

Cu roade spre fiinţarea orişicui

Şi dătător de sens folclorului,

A fost, va fi oricând întru credinţe

De înălţare înspre Dumnezeu,

El, cel născut doar pentru-a fi Iubire

Făcând din ea Prinos de Nemurire,

Oricât i-a fost sau încă-i va fi greu…

El poartă pe- ai săi umeri greutatea

Pământului ce-i este Sens Deplin

Şi, Doamne, eu acestuia mă-nchin

El, cel născut de când Divinitatea

Şi-a dat trimisul ei pentru pământ

Să-l venereze, dar, cu-ale lui lacrimi,

Să se dedice lui cu-atâtea patimi –

Icoană în Destinul său cel Sfânt!

București, 17 ianuarie 2015

UN DULCE FOC

Un Dulce Foc în mine arde –

Eu l-am primit de când mă ştiu

Şi de atuncea nu-s pustiu

Că zilele îmi sunt stindarde…

Şi am primit mereu din Astre

Neliniştit, totuşi supus,

Nemărginirile, sedus

În gândurile mele caste…

E Focul care mă-nsoţeşte

Întru Iubirile de Neam,

Privirii dincolo de geam

Când amintirea mă zideşte…

Un dulce Foc mă tot cuprinde

De când Sacralitatea-o simt

Prin Fiul meu, adânc alint –

O Nemurire ce nu minte…

București, 16 noiembrie 2014

Contents