Creatii literare - GEO CĂLUGĂRU - 75 DE ANI Medalion liric

GEO CĂLUGĂRU – 75 DE ANI

Medalion liric

Geo Călugăru, poet, prozator, eseist, membru al Uniunii Scriitorilor din România (U.S.R.) şi al Uniunii Ziariştilor Profesionişti (U.Z.P.), s-a născut la 27 ianuarie 1942, în Mărăşeşti, judeţul Vrancea, în familia Ana (din Corbiţa, judeţul Vrancea) şi Dumitru Călugăru (Strâmba – Jiu, Turceni, Gorj).

A absolvit în anul 1966 Facultatea de Filologie, Universitatea Bucureşti, ulterior şi Facultatea de Ziaristică, Universitatea Bucureşti. Timp de şase ani a fost profesor la şcoli din judeţul Călăraşi, după care a fost director adjunct al Bibliotecii „Nicolae Labiş” a Casei de Cultură a M.A.I (1972 – 1990), apoi director al aceleiaşi Biblioteci a Casei de Cultură a M.A.I până la pensionare, în anul 2004. Volume de autor: „Focul Pământului” (proză pentru copii – 1986); „Prinţul năzuros” (proză pentru copii – 1988); „Vânare de vânt” (poezii – 1995); „Anotimpul iertării” (poezii – 1997); „Ţara lui Talmeş – Balmeş” (proză pentru copii – 1998); „Clipa singurătăţii” (poezii – 1998); „Remember Ioan Tecşa” (2001); „Capricii” (poezii – 2001); „Farmecul luminii – itinerar critic actual” (2005); „Confesiunile unui terorist” (proză poliţistă – 2005); „Toma Caragiu- magicianul” (2006); „Femeie – fluture de floare” (poezii – 2005); „Răsfrângeri lirice” (poezii – 2008); „Centenarul insomniilor” (poezii – 2009); „Cuvintele veşmânt pentru marea trecere” (II volume, evocări – 2016); „Sfinte firi vizionare” (monografie literar – istorică – 2011).

RONDELUL DORULUI

Lângă Jiu mi-e leagănul de vis,

Acolo mă întorc, când nu mai pot…

Să port în inimă îmi este scris

Oglinda lui, în viață, peste tot.

Că mi-e frate geamăn, eu socot,

Același dor, în suflet, am închis.

Lângă Jiu mi-e leagănul de vis,

Acolo, mă întorc, când nu mai pot.

Dorul casei, viscolit de flori

E-n orice cuvânt rostit sau scris,

Focul sacru-n inimă închis;

De câte ori îl văd, mă trec fiori –

Lângă Jiu mi-e leagănul de vis.

SFÂȘIERE

Într-un târziu, când nu o mai avem,

De dorul mamei, ne-apucă plânsul,

În genunchi, Cerescului cerem

În vis măcar, să ne-o învie Dânsul.

Ajută-ne ca, năzuind mereu mai sus,

Dumnezeirii să-i aflăm răspuns;

Noi înșine să nu ne fim o taină,

Ascunsă sub o străină haină…

Împacă-ne întâi și-ntâi cu noi!

Aici se duce cel mai dur război,

De aceea, Doamne, pune-i capăt –

Să luăm o altă viață, de la capăt.

Pildă să ne fie arbori, păsări, flori

Alcătuind o armonie divină de culori,

O înălțare perpetuă spre soare,

De veșnică speranță dătătoare…

DECEMBRIE TRIST

Atâta durere-i pe chipuri că plânge

Decembrie, pe acela, de-atunci

Când ne vindecam lașitatea, cu sânge,

De tineri visători și de prunci.

Aplecați pe morminte, rămașii părinți

Par obosite flăcări, de vânturi și ploi,

Se-nchină-n genunchi morților sfinți,

Pogorâți în mormânt și-n durerea din noi.

„Vom muri și vom fi liberi”, – Dumnezeu

Pe buze le-a pus sacre cuvinte,

Rostite de dacii lui Zamolxe, marele Zeu,

Străjuindu-le eterna aducere-aminte.

Iertați-ne, copii, și Tu Doamne, ne iartă

De grabnica-ngenuchere-n minciună.

Însăși viața pe care o ducem ne ceartă

Și blestemul de a nu fi românii-mpreună.

CLIPA

Fiecare clipă bea

Ceva și din viața mea.

Fiecare clipă duce

Din răscruce în răscruce,

De mă uit ca un străin,

Vânturi câte calea-mi țin.

Și își tot vorbesc în șoapte,

Lotrii, parc-ar fi, în noapte

Cum să mă apuce bine,

Să mă-ntoarcă de la tine

Și să uit, viață, c-ai fost

Puțină și fără rost.

VINO, TIMPULE!

Ascult timpul, seceră

În mine cum seceră,

Tac și-ascult, ascult și tac

Și nu știu, să mă prefac.

Dar el știe, că mi-e teamă –

Vine și mă cere vamă:

Verilor, ce mi le-a dat,

Drumurilor, ce-am umblat

Și se face, c-a uitat,

Că iubirea mi-a furat –

Când curgea luna pe sat –

Dintr-un cer de nori arat.

Vino, timpule, de vrei

Haide, vino, să mă iei!

Acesta-i jocul, nu îl schimb,

Nu mi-ai dat nimic în schimb

Ba și când puteai să-mi dai,

Din ce-aveam, încă luai…

AMARĂ-DULCE

Amară-dulce, urma buzei tale,

Mai stăruie, în carnea mea

Și de mi-ai ieși, cumva, în cale

M-aș repezi la tine și te-aș bea.

Pe gura ta și dulce și amară,

A înflorit un dor al meu, fugar,

În ochii tăi, deși-i atâta vară,

La mine-n suflet, este toamnă iar.

Amar și dulce-i zâmbetul ivit,

Pe gura ta de rai și iad.

De nu știu care demon ispitit,

Eu, fără voie, în păcate cad…

Amară-dulce, urma buzei tale,

Mai stăruie, în carnea mea

Și de mi-ai ieși, cumva, în cale

M-aș repezi la tine și te-aș bea.

RĂSTIGNIRE PE SINGURĂTATE

Bate vântul gheața-n dungă,

Un cuțit îmi râde-n sânge.

Cine oare mi te-alungă?!

Una-i roata ce mă frânge.

Râd deși îmi vine a plânge.

Vântul bate dinspre tine

Iar tăcerea dinspre sud,

Oare-n viață, ce mă ține,

Râsul, dacă nu-ți aud?!

Inima de ce mai bate?!

Cui îi pasă de mai sunt?!

Azi, eu sunt singurătate…

Contents