Creatii literare - CAMELIA VASILIU

CAMELIA VASILIU

S-a născut pe 28 martie 1961 în Bacău. A absolvit Universitatea Politehnica Bucureşti în 1984 şi este de profesie inginer.

Volume publicate: „Duios îmi cântă Mozard Lacrimosa, dintre gânduri, în versuri şi alte rânduri” (2011), „Spicuiri dintre amintiri, Iuliu Potorac, 1929 – 2013” (2014), şi „Zâmbet lăuntric” (2016).

„Scriu despre tăcerile şi răspântiile mele, dar şi despre unele clipe fără rime, ca stări ce îmi acompaniază viaţa. Încercarea de a le explora şi esenţializa în exprimare lirică, păstrând atât un limbaj metaforic, cu o proprie muzicalitatea interioară, cât şi axarea pe mesaj a adus la lumină acest volum de versuri… alături de care şi eu renasc şoptit, cu zâmbet lăuntric, în nimbul meu de fericire”, se destăinuia Camelia Vasiliu în ultimul volum publicat.

NU ESTE CHIP DE RĂSCUMPĂRARE

Am trimis prin rugi mărgăritare

si cerul mi-a răspuns tăcut, prin stele,

că nu este chip de răscumpărare,

a celor duşi acolo, printre stele.

Am trimis cerului un bir de-arginţi,

dureri asprite, doruri arzătoare,

şiroaie de lacrime fierbinţi,

dar fără şansă de răscumpărare.

Nu este, deci, chip de răscumpărare,

nimic nu se întoarce în prezent,

doar amintiri în dolii funerare,

vibraţii într-un iminent absent.

Ştim, Doamne, că eşti supărat aprig pe noi,

dar picură-n iubirea Ta iertarea,

răscumpărarea viaţa de apoi,

şi dă-ne, Doamne, binecuvântarea!

LUMILE

Umanitatea divizată-n lumi

îşi garantează supravieţuirea

globalizând şi ascunzând robirea

şi lupta surdă dintre răi şi buni.

O lume depresivă şi confuză

se teme să-şi mai pună întrebări,

răspunsurile-ar naşte noi frustrări,

pare-n derivă, fără călăuză.

Emoţiile aproape că sunt toane,

răsfăţ în agonii cotidiene,

gândeşte în bruiaj de acufene,

încorsetată-n reguli şi canoane.

O altă lume-avară şi bogată

îşi cerne diamante din averi,

sunt oameni zi de zi tot mai prosperi

învăluiţi de patima deşartă.

Mai e o lume care nu se lasă

manipulată-n fel şi chip de alţii,

înfruntă viaţa fără de ovaţii,

iubind şi colbul drumului spre casă.

REÎNNOIREA LUMINII

Este nevoie

de reînnoirea luminii

aprinsă an de an, fără cremene,

din piatră şi duh,

într-un timp al reculegerii

şi al învierii,

pentru a-l ierta şi noi pe Toma

din sinele îndoielilor

şi al pătimirilor

noastre,

spre a ne elibera

către dreapta

mărturisire

a Crezului.

LA APUSĂ RAZĂ

Sublimă toropeală

izvor de arse patimi,

mă-nvăluie cu-o boare

plăpândă, pe-nserat,

când, prea însingurat,

un fante, sol al nopţii,

tot ispitindu-şi steaua

cu versul ne-mpăcat,

mă vede-n strălucirea

unduitoarei ape

şi ca vampiru-mi pune

sărutul lui, pe pleoape…

Cu dorul necuprins,

lin, mă aştern răpusă

plângând pe jarul stins

de raza mea, apusă.

CÂND MUZA E MONDENĂ

Când pe lume ne pare că totul s-a spus

în memorabile şi iscusite scriituri,

cuvântul, de-a dreptul zorit şi răpus

de mii de condeie şi-nvăţături,

se cere, cu sfială, învoit de muză,

la un răgaz de stihuri, de vorbe şi idei;

dar ea, se-aprinde-n spaimă, rănită

şi confuză:

– Cuvinte, tocmai tu iubirea vrei

să-mi iei?

Neînţeles, cuvântul, de-atâta mărginire,

îşi strânge tot avutul într-o tăcere oarbă;

sărmane deziluzii îl poartă spre pieire,

iar muza, prea mondenă, îi lasă fila albă…

BUBURUZELE

Pe o mână merg confuze

paşnic, două buburuze.

– Nu i culoare, nu e floare,

Nu-i miros de fir de iarbă;

Ce să fie? Se întreabă.

Dar că nici n-au aşteptat

un răspuns să le fi dat,

(eu voind să le ocrotesc,

nicidecum să le zoresc),

că şi-au pus motor vrăjit

în decorul însorit,

sub veste îmbulinate

ariprioare fermecate,

şi-nălţându-se pe rând,

s-au tot dus, buburuzând.

Pe mână, când s-au oprit

primăvara mi-au vestit!

ÎNROURATE PLEOAPE

Înrourate pleoape-adună vise

păzinte-n timp de ochiul demiurg,

îmbrăţişează-n simţurile ninse

talazuri îmblânzite în amurg;

o linişte cu preţ de pietre scumpe,

o lacrimă ce-şi uită de izvor,

un mugur ce în inimă irumpe,

refrenul vieţii-n armonia lor;

cortina-ncet se lasă peste doruri,

răbdarea se întrece-n aşteptări,

lăuntric încă zbateri şi fioruri

cu lacăt pus pe tainice lucrări.

Când soarele-n apus alintă firea

vibraţiile lumilor urcând,

să retrăieşti sub pleoape împlinirea

lumeştilor dorinţe, contemplând…

Contents