Creatii literare - FLORIN ANGHEL VEDEANU

FLORIN ANGHEL VEDEANU

M-am născut ,,acasă’’ pe 2 ianuarie 1948. Am folosit din plin cei „șase ani de acasă” după care am început școala din comuna natală, Conțești – Teleorman, știind deja să scriu și să citesc! Fără să am frați sau surori, nu am putut să merg, cum normal mergeau cei mai dotați, la liceul din Zimnicea pentru că nu aveam baza materială, acea taxă de 360 lei lunar… Urmarea a fost o școală profesională de trei ani în București pe banii statului… și pe… tristețea mea! Liceul „Gheorghe Șincai“ mi-a dat o diplomă de bacalaureat.

Am mai absolvit o școală tehnică în domeniul metalurgiei, dreptul sau/și filologia au rămas la latitudinea mea, la talentul de a putea să fiu un bun, sau nu, autodidact…. Tot timpul, de la prima zi de școală, mi-am iubit colega de bancă și îi scriam poezii cu cerneală albastră din călimara ei (cerneala mea era făcută din gogoși de tufă și era galben-ocru!), cu o peniță care se împiedica și literele erau lăbărțate… dar câtă iubire!… Iubirea de frumos m-a ținut viu printre gloanțele vieții!… Trăire spartană, trăire de boem introvertit!

Nu am știut niciodată să definesc iubirea în așa fel încât să nu o mai modific ulterior, dar am avut-o cu mine peste tot și ceva lăuntric m-a îndemnat să-mi scot la lumină simțirile…

Volume publicate: „Ambasadorul Mahalalei”, „Metafizica umbrelor”, „Cărări cu cerul dedesubst”.

CĂRĂRILE AU FOST ÎNCHIPUITE

Şi ce dacă…

S-a redus mişcarea

alunecând spre nemişcare…

Şi ce dacă

S-a diminuat auzul

atras spre linişte odată cu uitarea

Şi ce dacă

S-a încetat lumina

Chemată spre-ntuneric…

Şi respirările,

Ce dacă-şi îndesesc refuzul?!

S-au dus toate

aceste,

toate,

Ca plată din câştig…

Singură raţiunea a rămas;

Ca o nevoie ultimă îmi este

De a putea Doamne să Te strig!..

ÎNTRE OAZE

Traversam deşertul

doar eu şi umbra-rai;

Eu bându-mi lacrimile,

umbra amuşinând nisipul… cu încetul…

Şi s-au terminat lacrimile

Şi m-am prăbuşit peste umbră

Implorând-o:

Ajută-mă!… Adună-mi în tine patimile…

Nu m-a refuzat.

A chemat vulturii.

Am acceptat c-o resemnare vecină cu

regretul…

În zborul lor planat m-am strămutat

Redesenându-le baletul…

Şi am pornit înspre o oază

Un loc, cu mamă şi o casă

Pe care-n gândurile mele le-am cărat…

Sunt călător. Proprietar de umbră

nisipoasă!..

ISPITA NOPŢII

Eu ştiu de unde vine noaptea

chiar nu e de mirare…

Se-adună umbrele de ziua

c-un amalgam de gânduri,

-de multe ori bizareşi

scot din scorburi lilieci

şi licurici din putregai de scânduri…

Gornistul nopţii cu ochi de pietre rare

dă un semnal în înserare

care trezeşte lumea

spaţiilor reci

ce după spusa sorţii

intră în noi în fiecare,

cum intră săbiile-n teci

şi gândurile-n întrebare!..

Ispita nopţii stă în fiecare…

TRECERE ÎMPREUNĂ

Ne-am întâlnit

două primăveri mirate

că putem vorbi cu ochii;

şi vorbele erau fluturi,

visele ne erau zâmbete

cu trupurile întrepătrunse…

Pământul se învârtea, se învârtea…

Apele curgeau zgomotoase

ca lacrimile plânsului vinovat…

Vremurile trupurilor noastre

ne aduc aminte

de trăirea ascunsă-n arătări

speriate în nopţi descântate

de cocoşul de tablă sălbatic,

străjuitor pe coama casei…

Vorbele, visele, mirările noastre

se lasă încet în voia ţărânei…

Am ajuns o singură tăcere…

Dulce-amar în istoria humei!

TĂCEREA CA IMAGINE A UMBREI

A mai rămas un pic de bine

Pe care-1 rostuiesc de dragul tău

-Pe vechea gură-

Cuvânt izbăvitor: Lumină!

Atât de obosit, atât de obosit…

Şi încă fug de mine atras de visul

dătător de vină!..

Un cerc sau o elipsă mă duce-n aventură

În timp ce stau, se pare de vreme absorbit…

Se mişcă tot. Şi mort şi viu, un cerc

la nesfârşit,

Un joc din care suntem parte norocoasă;

Un timp vedem, -atâta doar ni se permite-,

Acel infim grăunte din veşnicia care

ne e casă…

Şi ne mişcăm în cerc şi în elipsă,

Călătorind în spaţii infinite

Particule cu temporară conştienţă;

Apoi ne dăruim mişcării tăinuite.

Ne hodinim în marea penitenţă

Sub haina nopţii adormite…

(Din volumul Ambasadorul Mahalelei)

Contents