Creatii literare - VALERIU MATEI

VALERIU MATEI

VALERIU MATEI

„Autorul nu scrie cu stiloul, ci cu o creangă de salcie plângătoare. Totul este înfiorat de emoţie, tremurător. Şi aceasta fără să se ajungă vreodată la melodramă. Poet cultivat şi modern, Valeriu Matei îşi estetizează cu bun gust emoţiile, le radicalizează expresiv, le transformă într-o viziune” (Alex Ştefănescu „România literară”, nr.21-28, Bucureşti, 1995). „Valeriu Matei este o voce inconfundabilă (de dincolo de Prut) în lirica românească…

Nu întâmplător poezia lui Valeriu Matei a fost tradusă şi publicată în engleză, franceză, germană, rusă, turcă, bulgară, greacă, suedeză, letonă, maghiară, macedoneană. El a intrat în universalitate direct din Chişinău…” (Ion Manea „Viaţa liberă”, Galaţi, anul XV, nr. 2299, 8.01.2008)

S-a născut la 31 martie 1959, în comuna Cazangic,judeţul Lăpuşna, Basarabia.

1966-1974 – Urmează şcoala medie din satul natal; redactează revista literară a şcolii „Luceafărul”. În 1973 debutează în presa pentru copii.

1974-1976 – Urmează şcoala medie românească nr.2 din oraşul Leova, pe care o absolvă cu medalie de aur

1976-1979 – Este student la Universitatea de Stat din Moldova, facultatea de istorie; frecventează cenaclurile literare „Mihai Eminescu” şi „Luceafărul”.

1979-1983 – Studiază la Universitatea de Stat „Mihai Lomonosov” din Moscova, facultatea de istorie, catedra de etnologie, pe care o absolvă cu excelenţă. Debutează în

1980 cu poezii, în ziarul „Tineretul Moldovei” din Chişinău. În

1981 publică versuri şi în presa liteară din România („Orizont”, „Luceafărul”, „Cronica”, „Convorbiri literare”, „Tribuna”, „Steaua”, „Transilvania”, „Familia”).

În 1985 versurile sale încep să apară în publicaţiile literare din Chişinău. I se acordă premiul pentru poezie al revistei „Orizontul” (Columna)

1987 – Piesa de teatru „Prologul” este premiată la

concursul de dramaturgie al Ministerului Culturii şi se

montează pe scena Teatrului Naţional „Mihai Eminescu”

din Chişinău.

1988 – Apar la editura „Literatura artistică” din Chişinău volumul de poezie „Stâlpul de foc” şi nuvela istorică „Peregrinările şi suferinţele spătarului Neculai din Mileşti.

1990 – Apare la editura „Hyperion” din Chişinău volumul de versuri „Somn de lup”; devine membru al Uniunii Scriitorilor din România.

1993-1994 – este directorul editurii „Hyperion”; redactor – şef al săptămânalului „Mesagerul”

1994 – Apare la editura „Junimea” din Iaşi volumul de versuri „Moartea lui Zenon”

1995 – I de conferă „Marele premiu Nichita Stănescu pentru poezie română contemporană”.

1996 – I se acordă premiul „Mihai Eminescu” al Academiei Române şi premiul pentru poezie al „Academiei Internaţionale Mihai Eminescu”.

2000 – I se decernează medalia „Mihai Eminescu” (România)

2002 – I se decernează marele premiu „Nichita Stănescu” al Municipiului Ploieşti pentru „Opera Omnia” şi „Trofeul Nichita Stănescu”.

2003 – Apar volumele de versuri „Dimineaţa marelui oraş”, „Orfeu şi singurătatea” şi „Grecia imaginară”

2004 – I se conferă „Ordinul Naţional Steaua Română” în grad de Comandor; I se decernează premiul pentru literatură al diasporei române din Germania

2008 – La editura Fundaţiei culturale „Poezia”, din Iaşi, apare volumul „Ziliada” (Cartea I); premiul pentru poezie al Uniunii Scriitorilor din Moldova. Este director adjunct al Institutului de Filologie al Academiei de Ştiinţe a Moldovei

2009 – La editura bucureşteană „Biodova” , apare volumul „101 poeme”

2010 – La editura ieşeană Feed Back apare o nouă ediţie a volumului „Somn de lup”, iar la editura „Princeps Edit” apare, în colecţia „Ediţii critice”, antologia de poeme „Elegiile fiului risipitor”. Este decorat cu distincţia supremă a Republicii Moldova – „ORDINUL REPUBLICII”

POMUL

Nori grei asupra mea se-adună.

E frig.

E noapte.

E furtună.

Mă las păscut de cal şi cerb,

mă las învins de dor de verb

şi în adânc cobor să scot

os de sarmat, de scit, de got,

osul cel dacic ce ne ţine

către un veac ce nu mai vine,

osul roman ce-nfruntă vidul

cu-n vers din Tristia lui Ovidiu,

os de ţăran şi os domnescu

purtat în piept de Eminescu –

de ele-mi sprijin rădăcina

şi-apropii stelelor – ţărâna.

1982

CINA CEA DE TAINĂ

Presimt căderea. Pasărea Fenix

în vis îmi apare lipsită de jar,

pe scena cu toate luminile stinse

când viaţa şi moartea mă împart egal.

Umbre şi neguri mă duc în ispită,

străin cu ai mei, cu străinii înfrăţit

aştept la cina de taină o pită

pe care s-o împart liniştit –

pentru prieteni, pentru trădare,

pentru că nu pot să uit –

câte o hrincă din pâinea cea mare

şi-o rază din sufletu-mi mut.

1984

NECUNOSCUTA

când prin parc spre înserare

singuratică trecea

unda pasului ei moale

frunza toamnei viscolea

ca pe o minune rară

o priveam robit de vrajă –

chip de vis în prag de seară

cu toţi îngerii de strajă

i-aş fi spus în acea clipă

de ce-mi plânge inima,

însă taina cu aripa

coperise gura mea

1984

PĂSĂRILE

Reînviate

lângă morminte

ca nişte litere

fără cuvinte

ele adună

clipele vieţii

şi înserările,

şi dimineţile,

cu aripi de nor

amestecă, vântură

cenuşa pământului

şi focul de dincolo.

1984

VESTITORUL

Peste margini de prăpăstii

trece călăreţul dac,

duce-n pumn o pasăre

domnişoarei din iatac.

– Domnişoară-a mea lupoaică,

iată pasărea ce cântă

dinspre morţi a nemurire

şi iubirea ne-o descântă.

Şterge-i de pe-aripi cenuşa

norilor străpunşi de suliţi

şi dă-i drumul să o vază

lupii hăulind pe uliţi.

Leagă-i la picior scrisoare

către zeul de pe creste,

spune-i că sufletu-mi tânăr

va veni curând cu veste.

8 mai 1988

ÎMPĂCARE

nu mai pot întinde mâna

peste partea ta de umbră,

prin fiinţa mea întruna

umbra nefiinţei umblă,

vineţiile ei plete

se-ncâlcesc în al meu sânge,

soarele-asfinţind în pete

razele de ele-şi frânge,

am rostit numele tău

să te regăsesc în mine,

răstignirea peste hău

împăca lumea cu sine,

doar o jertfă, numai una,

şi zidul de despărţire

ce-atingea cu vârfu-i luna

se surpă dintr-o privire;

te-am găsit – erai credinţă

într-o lume neschimbată,

destrămând cea nefiinţă

în fiinţa mea-ntrupată

1991

LACRIMĂ ÎN PUSTIU

lui Grigore Vieru

dincolo de poem,

de Logos şi de tăcere,

dincolo de raza de soare,

de liniştea ce ascunde

simfonia izvoarelor,

dincolo de durerea divizării

fiinţei, neamului, ţării,

dincolo de singurătate,

de bucurie şi de abis,

nu vei putea să treci

decât înrourându-ţi sufletul

cu această lacrimă –

singură,

purtând culorile mării

într-un pustiu fără de viaţă

14 februarie 1995

Contents