Creatii literare - IOANA ILEANA ȘTEȚCO

IOANA ILEANA ȘTEȚCO

E o ființă măiastră. La fel și poeta autentică din ea. Ca orice grație, răbdătoare. Căci și-a amânat debutul editorial cu secolii. Deși are 65 de ani; deși a luat Marele Premiu la debut, la un festival esențial, Labiș- Suceava 1974; deși are numai 4 cărți.

Căci a debutat editorial în 2010!

Mi se pare ceva mai tare ca whiskyul acela scoțian… „vechi, antic și acceptat” de lumea subțire: să-l pui la butoi și să te uiți la el timp de 25 de ani, ca să-l bei învechit. „Ce nervi au scoțienii ăia” zicea Ion Băieșu printr-un pesonaj, despre acest obicei scoțian… Să nu mai zici că unii, ca să-i dea noblețe… ca la slană, îl afumă cu mangan, adaug eu…Ciudat popor…

Ciudată poetă. Să aștepți o viață, 36 de ani, ca să debutezi e o mare ciudățenie. Care ascunde poate un roman profund. Sau, o banală toană… O știu ca poetă și ca persoană din 1974, de la Borșa, unde eram invitatul regretatului Ion Zubașcu. El mi-a prezentat-o. Și, apoi, din boema artistică de la Baia Mare. Era, poate, cea mai nonconformistă persoană feminină, pe care am cunoscut-o până atunci. Mai târziu, cam la un an, am descoperit un caz identic: marea actriță de azi Adriana Trandafir… Pe Ileana nu știai de unde s-o iei și unde să o situezi. Chiar și eu, bucureșteanul, reporterul de la Flacăra umblat prin lumea românească eram uluit de libertinajul ei creativ. Era paradoxal de „nebună” și de frumoasă în această nebunie. Era răsfățata coloniei de pictori din Baia Mare, în frunte cu genialul Mihai Olos, pe care, iată, nu l-a părăsit, căci cartea aceasta ultimă este magistral ilustrată cu grafica lui. Un Olos post-mortem.

Ioanei i se spunea, în glumă, dacă veți crede, „Emineasca”. Dezinvoltă. Dezinhibată. Temperamentală. Și, poezia ei era la fel. Tulburătoare. Amețitoare. Aromată ca o pălincă veche de gutui. Și…supărată. Mi-au rămas câteva versuri dintr-un poem de dragoste, în care se adresa iubitului cu un final splendid, inubliabil: „Coborând adânc în vreme//te-oi căuta și te-oi aprinde//mi-i face poartă și masă//te-oi iubi și-apoi te-oi vinde!”. Atât mai țineam minte din versurile poetei pe care nu am mai văzut-o de când am cunoscut-o, 1974… Așa că nu mică, nici mare, ci de-a dreptul sufocantă mi-a fost mirarea când am văzut o cronică la cartea de debut, acum 7 ani.Văd chiar că relaţia noastră se măsoară cu cel puțin, cincinalul…

Dură Ileana, precum piatra tutelară a Maramureșului, pe care o glorifică în capitolul Insomniile Pietrei, din cartea cu nume „Ai să dai seamă, Doamnă”.

O poetă care s-a recuperat singură, după o auto-eliminare discretă, având obrăznicia să-și amâne debutul ca pe o sentință de condamnare la viață.

La poezie. Căci, ea scrie chiar ca o damnată…

GEORGE STANCA

AI SĂ DAI SEAMĂ, DOAMNĂ

Pentru pajiştea pe care-ai visat

vise de aur şi de pământ

pentru râul care păstrează

forma sărată a trupului tău

Şi pentru cântecu-n formă de piatră

ce se adună neştiut în Cuvânt

ai să dai seama ridicând ochii

la cerul care ţi se cuvine

Cine şi cum ne îngheaţă în sânge

seminţele grele

de câte ori în preajmă privirea ciuguleşte

seminţe

Pentru inima care bate

şi pentru inima care se opreşte instant

Ai să dai seamă, doamnă

Pentru îndrăzneala de-a străbate la pas

infernul unor alcătuiri viitoare

alcătuiri de praf şi de mâzgă

ochii strălucind a singurătate

maculează bornele timpului meu

avariate într-o celulă neutră

Pentru nostalgia ca o coroană imperială

pe care o port deşi zeul visării

este din ce în ce mai absent

Pentru învierea ce creşte statornic

în crucea trupului meu muritor

Pentru nemiloasa inimă care lasă

leagănul pruncilor la vedere

când toate acestea le ştie şi le cunoaşte

Pentru fiecare singurătate

Ai să dai seamă, doamnă

privindu-i în ochi

pe cei care trec pe tăişul securii

cu tălpile goale

Pentru cuiburi de vulturi nelocuite

şi pentru poemul cu trup de zăpadă

pentru toate vei da seamă, doamnă

acum şi în veacul alcătuirilor tale

din cea mai pură lumină

ori din golul cel mai adânc

Pentru pământ dau seamă aici

cu iubirile mele cu gust de pământ

şi cu lacrima trupului meu

îngheţată

Pentru marea din sânge

cu sângele vărsat în vreme de pace

dau seamă

Pentru cenuşile focului semănate în aer

cu grânele toamnei

dau seamă cu inima strânsă

într-un punct luminos

pe patul de spuză

al înfăptuirilor viitoare

Şi-n golul vintrelor

în curbura de dinăuntru

simt cum marele pictor desenează perpetuu

Semnele unui timp vorbitor

UNELTELE POTRIVITE

Cu uneltele umbrei ciopleşti

în lumină

seminţe

Asemenea lor te petreci

numărând

rând pe rând

rădăcinile unui cuvânt

Rând pe rând

trecem râul rânduite seminţe

în vijelia sângelui

cine seceră grâul

Şi cine ştie tot ce se întâmplă

într-o capcană

unde inima e sculptată în rouă

iar tu cu braţe de mângâiere

ciopleşti cu uneltele potrivite

statuile umbrei

Daruri nesperate aştept

de la ziua ce vine

de la ziua ce poartă

chipul tău vânzător

O NEÎNTRECUTĂ PASĂRE CÂNTĂ

Ce pasăre e aceea ce zboară pe urma

cuvintelor mele

ce pulbere sacră scoate cântecul din pământ

o sărbătoare aştern pe pământ la

picioarele ei

neîntrecuta trece cântând

fără să-ntrebe

Ţie îţi rămân ferestrele ca nişte lămpaşe

iar inima colorează cărările în ierburi

albastre

nu departe se aude cântecul ei

nişte fire de iarbă capătă glas de om

şi cer sinuciderea asistată de cântec

Lasă pasărea din cuvinte să pună-ntrebarea

ce umbră îţi este necunoscută

şi cine-i acela ce exersează adevărul

până la sâ nge

numai acela ştie că pentru spaţiile ce

se deschid

în trupul de carne

nimeni nu poate face nimic

Contents