Creatii literare - IOAN ROMEO ROȘIIANU

IOAN ROMEO ROȘIIANU

Scriitorul Ioan Romeo Roşiianu s-a născut pe data de 3 august 1969, în Bucureşti. În prezent, locuieşte în Baia Mare. Debutul literar l-a avut în 1983, în „Teleormanul literar şi artistic”, cu un grupaj de poezii, iar debutul editorial s-a produs în 1994, cu volumul de versuri „Unghi al durerii”. Alte cărţi publicate: „Naşterea insomniei” (1996), „Lenjerie pentru Sfântul uitat” (1997), „Poetul ucis de cuvinte” (1999), „Scrisori deschise trupului TĂU” (2000), „Blestemul care stinge lumânări” (2000), „În căutarea Îngerului pierdut” (2004 – ediţia I; 2005 – Ediţia a II-a revăzută şi adăugită), „Înnomenirea cuvintelor” (2005 – ediţia I şi a II-a; 2014 – ediţia a III-a, revăzută şi adăugită), „Arhitectura poemului” (2015), „Scrisori de dragoste neexpediată” (2016), „Scrisori despre demoni şi sfinţi” (2016). Este coautor la „Acatistele Maicii Domnului” (ediţiile I şi II), alături de ÎPS Justinian Chira, Arhiepiscopul Maramureşului şi Sătmarului.

Ioan Romeo Roşiianu a obţinut mai multe premii pentru poezie şi proză la diferite concursuri şi festivaluri din ţară, precum şi două premii pentru volum, ambele la „Cărţile anului”.

SCRISOARE DESPRE MOARTEA MEA ŞI PASĂREA PHOENIX

Iubito, decât să blestemi întunericul mai bine aprinzi o

lumânare ţi-am spus

morţii noştri au nevoie de lumină mai mult decât noi în

bezna trăirii

ei sunt singurii care ştiu că apele învolburate din amintiri

nu-ţi mai pot potoli setea de moment şi viaţă

că ciorile sunt la fel de negre în orice ţară deşi oamenii

vorbesc diferit

numai dorul de noi şi de ţară ne face mai buni într-o lume

cu suflete zăvorâte pe dinăuntru

ca străjerii pe metereze stau azi simţirile mele la pândă şi veghe

orice clipă risipită-n prezent devine trecut

orice pas făcut pe cărarea vieţii ca o apropiere de moarte

mai este mereu.

(Mai ştii când ţi-am spus că am destin de pasăre Phoenix

când mor de dorul tău şi renasc în amintiri prăfuite?)

Aşa a fost, Iubito, pentru că durerea face parte din viaţă

şi tris teţea la fel

fericirea are chipul prăfuit în oglinda lumii şi-a vieţii

şi eu te rog să nu laşi să se depună colbul uitării pe mintea

şi inima ta

surâsul tău trebuie să răzbată din fotografiile alb – negru

într-o lume colorată, Iubito vântul e incolor, insipid, inodor

ca apa cea de toate zilele

din ea se face agheasma mare şi mică, Iubito sfinţenia

vine când crucea spintecă luciul

Sfântul Duh se ascunde în toţi porumbeii lumii şi-acum

le dau de mâncare pe pervazul geamului şi îmi oglindesc

zâmbetul în ochii lor mici şi rotunzi.

(Mai ştii când ţi-am spus că Dumnezeu are planuri chiar

şi pentru cei care-au renunţat să mai lupte?)

Aşa a fost, Iubito, căci sufletul este o oglindă prin care

poţi vedea înăuntru când afară bate vântul trăirii

când trupul primeşte hrană de la suflet, sufletul primeşte

de la spirit şi spiritul de la Dumnezeu e starea normală

anormală e tăcerea ta şi încă-ţi aud respiraţia întretăiată

facem dragoste şi acum în simţirile noastre

de fiecare dată când zâmbim sufletele noastre îşi vorbesc frumos

de asta îţi spun că până şi moartea mea e limitată în singura

mea viaţă avută

am numai una şi e mare penurie în cer şi pe pământ îţi spun

lumea stă la coadă să cumpere viaţă în rate şi să ia simţiri

cu-mprumut

e penurie mare şi lupii tineri ai sângelui meu urlă-a pustiu

în sângele meu.

(Mai ştii când ţi-am spus că a face ce-ţi place înseamnă

libertate şi a-ţi place ce faci înseamnă fericire?)

Aşa a fost, Iubito şi nu ai înţeles niciodată că e una să poţi

să vrei şi cu totul alta să vrei să poţi

aşa a fost când ţi-am zis că cineva a zis că numai poezia

e imună în faţa morţii

aşa a fost când de atâta singurătate şi tristeţe m-am apucat

să extrag liniştea dintre frunzele mângâiate de vânt.

SCRISOARE DESPRE TERASA CU VEDERE LA VIAŢĂ ŞI ZI

IUBITO, când am coborât în strada pustie eram singurii

trecători dinspre răsărit spre apus

se făcea că nu mai voiau zorii să vină-nspre noi şi că-n

întunericul flămând nu ni se mai vedeau nici măcar

umbrele viitoare

aşa era atunci de parcă până la capătul lumii mai era doar

un pas de făcut şi-o speranţă

aşa era în trecerea noastră de nicăieri spre niciunde, am

tras insomnii sub genele plânse de dor

am adunat în căuşul palmelor tot mirul cerului, toată roua

luminii ce se strecura complice-nspre zi

pe terasa cu vedere la viaţă şi zi am comandat cu voce

tare cafeaua şi-n aburul înşurubat în plămâni viitorul încă

neghicit în zaţul rămas

aşa am rămas şi noi cu ochii mijiţi numărând pe degete

respiraţiile răsăritului atunci

păream ultimi pelerini printre clipele duse pe rând, aşa

stăteam la marginea cuvăntului străjeri.

(Mai ştii când i-am cerut barmanului o carafă cu vin şi

ne-a dat una cu şoapte?)

Aşa a fost Iubito atunci când mâncam pâine prăjită la soare

şi fumam doar chiştoace de speranţă şi zi

aşa a fost când prin buzunarele goale bătea vântul sărăciii

dar bogaţia ne dădea afară din sufletul gol

n-aveam haine de schimb dar la garderoba timpului

uitasem ultimele poeme nescrise

amanetasem ultimul gând pentru petrecerea aceea din zori,

toate metaforele, toate cuvintele, până şi şoaptele, toate

Iubito pierdusem atunci

la masa de joc a tăcerii jucam zaruri de unii singuri şi

pierdeam mereu câte-o amiază şi-un vis.

(Mai ştii când din staţia vieţii am luat autobuzul spre moarte?)

Aşa a fost atunci Iubito când ni se-nfăşura pe lângă trup

ca o mantie de tristeţe străvezie tristeţea

aşa a fost când la liziera speranţei patrulam pe jos cu

hangerul trăirii în piept

aveam spade de şoapte la şoldul umbrei pe trup, cămaşă

de zale şi doar cavaleri de pripas în turnirul amiezii trecute

pelerini proposiţi în cetăţi cu istorii nescrise în lupte şi-n zi.

Contents