Creatii literare - MIHAI MILTIADE NENOIU

MIHAI MILTIADE NENOIU

– Un mare poet, ignorat –

Ce este el? Fagotist de geniu, de talie mondială. Era, că nu mai cântă.. Profesor universitar pe instrument. Președintele UNIMIR, breasla instrumentiștilor și vocaliștilor… Nu mai e, a predat mandatul… Și ce vină are el că Domnul i-a dat har, peste toate cele muzicale, și la poezie. Și ce har! Format ca poet la începuturile poeziei adevărate. Când s-a eliberat ea, vremelnic, de chingile ideologice ale luptei de clasă, ale heirupismului și revoluționarismului proletar, al proletcultismului, lozicărăii cumplite și aculturale… A încercărilor de desțelenire a poeziei anunțate de Labiș. A domniei unor Dan Deșliu, Nina Cassian, Maria Banuș, Marcel Breslașu, și câți or mai fi fost în soborul cu toată preoțimea duhnind a tămâie comunistă.

Nenoiu se întâlnea cu lumea bună a poeziei din anii ‘60 la el acasă, pe str. Brutus 3, azi demolată. Constanța Buzea, Adrian Păunescu, Marin Sorescu, Gheorghe Astaloș, Vasile Vlad, Mircea Ciobanu… Ce cremă, ce grei ai epocii! Fagotul însă i-a mâncat, dar și bucurat zilele. El a fost imaginea lui, cea care i-a „mâncat-o”, cum spuneam, pe aceea de Poet. Poezia i-a amărât zilele, căci i-a fost interzisă. A ratat intrarea, ultrameritată, în Pantheon. Ghinion. Căci a mai ratat și o fugă la Viena. Secu l-a prins chiar acolo încercând să se adăpostească la un mare instrumentist român. S-a întors acasă strâns de arcan. A supraviețuit. Încă așa de bine, încât în 31 august a atins 80 de ani.

A scris în orb. După Revoluţie, chiar dacă a mai publicat poezie, cine l-a mai luat în seamă? Ca poet, dacă nu ești blindat cu șuturi grele în dosul talentului, nu exiști. Trebuie să fii… să ești… să cărtărești din greu..

Prieten de ani de zile, prin amicul Gheorghe Zamfir, l-am descoperit recent ca poet. Era să sucomb. În faţa unui mare poet. Se vede în acest florilegiu ales de mine, se străvede, zic, travaliul acela colectiv. Mini-influențele de grup. Emulația. De pildă, fără nicio tendință de a insinua ceva, poemul „Ipostaze” îmi amintește atmosfera păunesciană din „Un om pe niște scări”, ritmul, cadența, respiraţia, transpirația… Doamne, cum se completau, cum se îngemănau. O singură experiență scurtă am avut și eu așa cu Dan David, dispărut din ‘90…

Nenoiu aici e neo-minulescian, eminescian, dincolo e ludic, poezia lui, ca și la Păunescu, seamănă cu toată marea poezie românească, în spirit și-n exprimare. Nenoiu e un poet de mare și rafinată calitate. „Lorelai” e o bijuterie.

Și o capodoperă…

Aviz criticilor și istoricilor literari.

Nu ai, domnule, cum să-l ignori pe excelentul, autenticul, fagottissimo…

Mihai Miltiade Nenoiu! Ca Poet!

GEORGE STANCA

LORELAI

Eram de mișcare și mă pierdeai

Leagăn blond, Lorelai,

Păpușe de tei arzător,

Amețeală și capăt de dor;

Galbenă stare cu margini de geam

După care lorelam.

Eram de mișcare și de lila,

Până și aerul mă rănea,

Singuri de jur împrejurul.

Tu plângeai căutându-mi conturul,

Și plângeai, plângeai, Lorelai,

Până eu mă depărtam

Înc-o dată ca să vin

Palid și suav și lorelin.

Eram de furtună amândoi,

Oceane cu țărmurii goi

Și vroiam să murim de halou,

Într-un vis,

Amețiți de lorelis

Fată de aer bălai

Lorelai, Lorelai…

IPOSTAZE

Bunicul meu este un drum,

Bunica e o trecătoare,

Eu sunt oglinda din fântână

În care chipul tău cioplit

E cumpăna închipuirii.

Dar cine e această clipă?

Bunicul e un vânt puternic,

Bunica este o sfârlează,

Eu sunt aerul ce-o învârte

Și tu ești un cocoș de tablă.

Dar ploaia asta cine este?

Bunicul meu este un măr,

Bunica e o păpădie,

Eu între ei sunt anotimpul

În care tu ai înflorit.

Dar cine e această umbră

Care îmi spulberă lumina?

Bunicul e un cal sălbatic

Bunica e un câmp cu flori,

Și eu sunt doar o apă dulce

Iar tu un sentiment de sete.

Dar cine e împotrivirea?

Bunicul e un nuc bătrân,

Bunica e o ciocârlie,

Și eu sunt cerul dintre ei

În care tu ești doar un zbor.

Dar cine e această spaimă

Ce-mi flutură pe după umeri?

Bunicul e o înălțime,

Bunica doar o amețeală,

Eu sunt o roată a privirii

În care tu ești un descântec.

Dar cine e acuma cerul?

URCÂND CERUL

Pe un trunchi de copac

Lângă o pădure-naltă

Fumam flori de liliac

Între o lume și altă

Ancoram, umbre de fum,

În golful stelei polare,

Eram Azi, erai Acum,

Bântuiți de încordare

Și pluteam legănători

Lângă Da și lângă Nu,

Două sfinte ghicitori

Eu și lângă mine Tu,

Mestecați într-un pahar

Somnambuli și indivizi

Urcând cerul păcurar

Galbeni, străfiguri, oglinzi…

INSOMNII

Inima nopților arde

Sub orizonturi rotunde

Vise-femei se îneacă

În pale oglinzi tremurânde.

Coloane suave și linii

Și arcuri de umbră profunde,

Și nopți parfumate de crinii

Furați cu gesturi flămânde.

Nuduri de ceață și fum

Sub orizontul egal,

Vise-femei suave precum

Floarea de măr și santal.

SPĂRGÂND CULORILE

Am adormit pe iarba nouă

Strivind ciorchinle de rouă

Brodat pă țâța florii verde.

Și am visat două corăbii

Spărgând culorile albastre

Spre țărmul unde, despletite

Trei sălcii plângătoare cântă.

Acolo, pe pământul reavăn,

Te chem să mi te dai flămândă,

Ca floarea care-și dă parfumul

Spre soare și spre răsărit;

Acolo, blonda mea regină,

S-aprindem smirna parfumată

Și să-ți topesc pe ochi argint.

Contents