Creatii literare - VICTORIA MILESCU

VICTORIA MILESCU

Poeta, jurnalista şi traducătoarea Victoria Milescu este născută în municipiul Brăila, la 18 decembrie 1952. A urmat Liceul teoretic „Nicolae Bălecescu” din localitate şi este licenţiată a Facultăţii de Filologie, Universitatea din Bucureşti. Membră a Uniunii Scriitorilor din România, Filiala Poezie, Bucureşti din 1995. Debutul publicistic s-a produs în 1978, în revista „Luceafărul”, cu versuri, iar cel editorial a avut loc în 1998, când a câştigat concursul de debut a două edituri şi a apărut astfel în volumele „Prier” şi „Argonauţii II”.

Dintre numeroasele cărţi publicate ale Victoriei Milescu amintim: „Welcome Decembre/Bun venit, Decembrie” (ediţie română-engleză, versiunea engleză aparţinând autoarei, 1994), „Şlefuitorul de lacrimi” (1995), „Zâmbet de tigru” (2001), „Conspiraţii celeste” (2008), „Bucuriile triste/Gezimet e trishtme” (ediţie română-albaneză, 2009), „Raportul de aur/La proportion d’or” (ediţie română-franceză, 2015).

De asemenea, are publicate cărţi pentru copii şi traduceri.

A fost recompensată cu mai multe premii şi diplome la concursuri literare şi la saloane de carte şi presă.

DERIVA SENTIMENTELOR

Zâmbetul tău

îmi deplasează inima spre dreapta

îmi schimbă axa de înclinaţie a spaimei

zâmbetul tău mă târăşte prin pieţele

hoţilor de iluzii din oraşul tristeţii

unde doar noi am putea fi fericiţi

inspirând aburul narcotizant urcând

din arterele celor ce zac pe ţărm, celor ce nu

s-au temut de moarte

zâmbetul tău îmi încleştează sângele

de trunchiul fiecărui copac

trecând pe lângă noi cerându-ne o

ţigară, un foc

aruncat apoi neglijent pe duşumelele

vibrând sub paşii grei ai îngerului

venind să mă scoată

din ghearele unei iubiri imposibile.

PE FIRUL ÎNCINS LA ROŞU

Tinerii dansează cu moartea

pe firul întins dintre soare şi lună

dansează rumba, cha-cha, tango

cei de jos privesc fascinaţi

Doamne, ce frumos dansează

tinerii cu moartea

pe firul încins la roşu

dintre inima mea şi a ta

un dans extrem la mare înălţime

fără plasă de siguranţă

doar magnolii albe şi roz

ce cutezători, ce nebuni tinerii aceia

chemându-ne să le fim alături…

ochii mi se umezesc

de jerbele de lumină ţâşnind

din trupurile lor încordate

odată cu sângele

curgând spre pământ ca un covor roşu

pe care păşeşte timpul carbonizat.

LUCRURILE

Lucrurile după care tânjesc

nu sunt de aici, nici de acolo

lucrurile fundamentale

ale obişnuinţei de-a fi aceeaşi

în nesfârşitele feluri şi chipuri

lucrurile după care tânjesc

în pulberea osemintelor sacre

vor veni într-o zi

goale sau împodobite

în nopţi seculare

ascultând Camerata Regală

în zile de trek

ele sunt multe şi de nimic n-au nevoie

ele nu cunosc jertfa Amăgitorului

biciul Îmblânzitorului

cupa Otrăvitorului

sorbind solitudinea

celui ce nu mai poate iubi

risipindu-se prin iarba dulce a fiarelor

lucrurile după care tânjesc

mă urmăresc

neinventate încă

vâslind după ce-i imposibil şi cast

lucrurile după care tânjesc

se îndepărtează cu cât eu înaintez

în lumea dispreţuită de lucrurile venite

prea repede, prea uşor

merg pe căi multiple

dacă m-ar vedea ar putea să existe.

lucrurile după care tânjesc

pot privi toate celelalte lucruri deodată

împodobind fiinţa dorinţei

din resturile vieţii înconjurătoare

găsindu-i o mai bună întrebuinţare.

CEI CE NU DORM

Poeţii nu dorm

vine îngerul şi le bate în tâmplă cu o

metaforă

ei sar din aşternut, căutând ceva de

scris

de săpat, de ucis

printre perne, cearceafuri, lacrimi

uneori dau de un şarpe

care li se încolăceşte pe gât

sau de un bolovan

care îi trage de picioare în adâncul somnului

o clipă de neatenţie din partea îngerului

şi poeţii ajung pe fundul neantului

aşa, fără aripi, fără Judecata de apoi

Poeţii nu dorm

vine îngerul şi le bate în tâmplă un piron

din stradă, fereastra luminată

spune că acolo cineva citeşte

sau scrie, sau cere ajutor

un om rătăcit trece pe drum

vede şi aude şi merge mai departe

ce rost au ăştia

de nu dorm, şi scriu, scriu

când toţi ne prăbuşim

în somnul cel fără de moarte

pe străzile ce apar şi dispar

desigur, o scamatorie

a ăstora de nu dorm…

DESTINUL

Destinul lucrează

cu sapa, cu cărămida, cu discheta

printre intemperiile zodiilor

destinul are simţul umorului

când ţi-e foame

îţi oferă un măr strălucitor

cu fitil scurt

iar când te aştepţi mai puţin

te basculează de pe calea justă

pe calea lactee

te târăşti spre ultimul tren astral

pe şine de unt topit şi boghiuri de

miere

când crezi că l-ai păcălit

călătorind o viaţă, două, acoperit

ascuns în covorul de stele

cu asteroizi şuierând încă

hop şi el cu o cazma

să-ţi planteze în frunte un corcoduş.

CÂND ZIUA PARE SCURTĂ

Ei nu ştiu

cum înoată o floare de crin

în creier

cum foşneşte o mare

în fiecare din mădularele

orizontului când se arată

corabia neagră, măreaţă

ridicând steagul

să înspăimânte

pescuind monştri ai adâncurilor

cât efort până-i vezi la bord

ce spaimă grandioasă

ce trudă să încrustezi

un SOS de poem

pe pielea argintiu-lunecoasă

a celui mai recalcitrant exemplar

urlând sub usturimea

cernelii de sepia cu care plâng…

GEORGE STANCA

Contents