Creatii literare - THEODOR DAMIAN, poet al imaterialului

THEODOR DAMIAN,

poet al imaterialului

În poemul „O stea sau nimic” din volumașul de 13 poeme numit „Singur dincolo”, Theodor Damian își explică, sau mai precis își schițează filozofia sa existențială ori un aspect al ei declarând: „deci filosofia vieții/e să-ți cunoști timpul/și locul/ce și când este perfect/și imperfect/perfect simplu/sau compus/când și cum să te joci/sau să nu te joci/cu focul/să știi ce adjectiv/devine atribut/sau și mai grav/verb/și ce verb substantiv/ s-a jucat și Wittgenstein cu asta/dar n-a reușit/rămânând în propria sa gramatică/de bunăvoie captiv”. Dar, orice afirmație, sau orice adjectiv i s-ar atribui lui Theodor Damian și la orice tip de filozofie ar apela, el este din filiație directă un poet al spiritului, al imaterialului. Care se extrage din formația și „deformația” sa – aceea de preot. Un „doctor de suflete”, om dedicat spiritualului și, implacabil, în op-ul cu pricina, un poet metafizic și – vizibil or mascat un poet a-fizic…

GEORGE STANCA

CA DOUĂ PICIOARE DE PLAI

Fericirea e ca două cercuri

concentrice

dar cu două centre

ambele şi fiecare

ca atunci când alfa şi omega

se întâlnesc

după ce se pun în mişcare

nu se suprapun

ci stau în bună vecinătate

ca două picioare de plai

pe o gură de rai

ca două metafore

într-un vers

fiecare adâncind

înţelesurile celeilalte

după ce mai întainte le-a şters

ÎNTRE MINUS ŞI PLUS

Două astre gemene

îmi luminează fiinţa

a fi este o condiţie

fotonică

ia-mi lumina

şi nu-s

e mai rău decât atunci

când eşti suspendat

între minus şi plus

Două astre gemene

nu ştii originalul

şi clona

dar le vezi fulgerul

şurubat în cremene

fulgerul

ca un cuţit

cu vârful de oţel

şi mânerul de lut

ce nu poate tăia cremenea

decât numai în asfinţit

Casa fulgerului cheamă

visul meu albit de teamă

şi îl cheamă

şi se duce

neştiind că e singurul drum

pe care poate

s-o apuce

OCHIUL PUSTIEI

Ca un marinar

îndrăgostit de fata morgana

aşa alergi

atras de ochiul alb

al pustiei

uneori vezi doi

alteori unul

lumina ochiului

e-n tine

de aceea te atrage

cum regina într-o mişcare

iscusită

pe tabla de şah

nebunul

Ochiul pustiei

însă

nu te omoară

ci doar te ţine captiv

când te prinde

şi ţi se dă în totalitate

cum n-ai gândit

aşa ca să nu mai vrei

să ieşi

din captivitate

ÎNGERUL

Stau în casă

nu mi-am închipuit

deşi îngerul este în visul

fiecărui muritor

e ca şi cum finitul

se pătrunde de infinit

ca atunci când fiecare întâlnire

în loc să stingă aprinde

alt dor

Trăiesc un pic aerian

şi normal

că şi îngerul este din aer

subţire

ripile albe, strălucitoare

deschise

ca o chemare de taină

ca o mireasă gata de nuntă

şi de mire

SINGURA SCĂPARE-I POEZIA

Când mi-au spus să nu mă joc cu focul

nu mi-au explicat ce-nseamnă să te

frigi la tălpi

mai bine-mi spuneau să nu mă joc cu pustia

că de acolo vin demonii

şi tot acolo trebuie să-i învingi

pustia te frige la inimă

şi-ţi răscoleşte rărunchii

şi-ţi risipeşte tăria

din pustie iese cu adevărat poezia

ca să scrii trebuie să te frigi

ca atunci când nu te aude nimeni

dar tot strigi

Când pustia de-afară se mută-năuntru

eşti rug aprins

nu te mai frige căci mergi deasupra

ca Maria Egipteanca

şi trăieşti cum trăieşte necuprinsul în cuprins

când strigi în inima ta ca-ntr-un templu

de se surpă pereţii ca zidurile Ierihonului

şi când te invadează doru-n pustiu

şi încă strigi

singurul mod în care exişti

cum spunea Cristina Şoptelea

şi ecoul încă vine la tine

deşi cu mult mai târziu

când a fi e singurul mod în care strigi

atuncea nu te mai frigi

atunci eşti aripă învolburând

pustia şi universul

aşa cum zideşte din temelii lumea poetul

când şi-a împustiit versul

Când devii aripă ca Egipteanca

atunci pentru tine se creează lumea din nou

atunci eşti înlăuntrul şi în afara marelui ou

vorba lui Crama

prin tine istoria îşi crucifică drama

totul se schimbă

numai tu rămâi neatins

aşa cum fulgerul

nu fulgeră în necuprins

Când mi-au spus să nu mă joc cu focul

nu mi-au explicat că din toate jocurile vieţii

acesta e Jocul

Totul e să treci proba de foc

când pustia te cucereşte

şi moartea e-un joc

dar nu-l pierzi

căci pustia-i mai tare ca moartea

aşa cum e dragostea

când nimeni nu e cu tine

şi nu-ţi ţine partea

Poezia pustiei

e ca flacăra ce se pune

în sufletul poeziei

arde ceea ce trebuie să ardă

şi nu-l frige pe cel ce nu mai poate

să piardă

Când te cuprinde pustia

te cuprinde deodată

nu-ţi dă timp să te gândeşti sau

să te retragi

cauţi un loc unde să te bagi

nu-l găseşti

Singura scăpare-i poezia

doar acolo locuieşte cu adevărat

pustia sau aripa

dar aripa nu-i un loc

ci o stare

ca atunci când tot ce poate muri

nu mai moare

aşa şi poezia

când moartea şi-a pierdut boldul

de când a năpădit-o pustia

şi când pustia şi-a alungat demonii

de când a pătruns-o Maria Egipteanca

Maria

Contents